- Eegyáltalán nem? Elég elképzelhetetlen számomra, hogy mondjuk egy csöves kukoricát anélkül egyek, vagy a lágy tojást, esetleg a popcornt, vagy úgy nagyjából bármilyen főtt ételt... Na de, te tudod. A világodat úgysem fogom megváltani, senkijét sem fogom, még a sajátomat sem vagyok képes. Ez csak só, de mi van a többivel? Mi van azzal, ami odabenn van? Nála? Nálam? Nem mindegy, egyáltalán nem, de láthatatlan, ki ki saját titkainak őre, és ez így van jól. Felnevetek, ízesen, igazian, nincs benne hamisság, és épp ezért értékesebb, mint az összes többi, amit produkálni vagyok képes. Nem szoktam nevetni, csak ha úgy kell előadnom magam. Ez azonban valóban tetszik, mert… most nem akarok tőle semmit. Talán csak egyel több kellemesnek ítélt percet, mint ami egyébként juthatna. Könnyedségbe szelídülnek a többnyire engem, tetteimet irányító elvárások. Nem kell több, mint ami jut, épp ezért könnyebb örülni, valódinak, hús-vér embernek lenni, nem pedig önmagam bábjának. - A Shrek óta tudjuk, hogy a királylányok nem mindig kötnek ki a szőke hercegnél. Elvégre… nem juthat minden királylánynak ilyesmi, a legkisebbeknek például ott a parasztlegény. Vagy mondjuk Shrek. S ha már Shrek, hát miért ne lehetne a sárkány is? Talán másnap felfalja, de legalább volt egy szép napjuk. Istenem, ennyi zöldséget összehordani a semmiről… mégis jól esik, s fogalmam sincs, hogy tulajdonképpen mennyire nem halászok zavarosban, és a képzettársítások jelen helyzetre is tökéletesen illenének, annak minden vetületében. Mert bizony, valahol, valakik közt én vagyok a legkisebb, ő pedig a sárkány, még ha nekem ezek közül egyik sem nyilvánvaló. Asztali áldás. Köszönöm nem. Nem hiszek istenben, ha lenne, akkor már rég megszánt volna, nem hagyta volna, hogy mások hathatós segítségével tönkretegyem magam. Ám mivel nem hiszek, nincs is okom őt hibáztatni, csakis magamat, mit meg is teszek unos-untalan. Szavak mégsem szöknek ajkaimra, legalább annyit megteszek, hogy hangosan nem válok istenkáromlóvá megannyi más bűnöm tengerét gyarapítva ezzel. Talán érzek némi élt, talán neki sem számítana, de ez sem beszélhet rá arra, hogy hangosan tagadjak. - Attól függ. Ha fél év múlva látlak újra, akkor ugyanezt mondanám, de ha közben többször, akkor igen, mást mondanék. Senki sem csak fehér, vagy csak fekete. Sokszor hosszú évek múlva sem ismerhetünk meg igazán valakit, mert jól leplezi, milyen is ő valójában, mert nem akarja, hogy megismerjék. Ott van, tudom, talán ő is. Magamról beszélek. Talán róla is. Ki tudja. Lesütném a szemem, de minek? Nem láthatok semmit a szemében, nem szükséges, csak nézek előre, mintha látnék is, de csak a sötétség ölel körbe. A hangok mellé nem szökik be fény, a madárcsicsergést nem követhetem le a szememmel, nem láthatom, miként gyűrődik rajta a ruha, nem tudhatom, milyen arc tartozik a hanghoz. Tudni akarom. Nem szeretném, akarom. Lehet? Miért ne lehetne? - Nem. Felelem egyszerűen, somolyogva. Ha tudni akarod, neked kell kiderítened, ha nem annyira, akkor nem is számít. Mi értelme volna szavakkal elárulni magam? Fellebbenteni a fátylat olyan dolgokról, mit érdekesebb felfedezni? Eddig sem feszültem bele a pillanatokba, de a cigarettának hála tökéletesen ellazulok, kisimulnak az idegeim, ahogy mondani szokás. Valami üdvözült mosoly is visszaköszönhet az arcomról, most jó. Még pár percig, aztán megint egyedül leszek. Most is úgy vagyok, nem szükséges illúziókba ringatnom magam. Nekem nincs senkim, nem is kellene, hogy zavarjon, ha egyedül maradok. Megszoktam. Egyelőre csak élvezem, ami most jut. A cigit. Valaki más viszonylagos közelségét, hangjának bársonyát, olykor érintését. - Nem tudják, miért nem látok. Azt mondták, az is lehet, hogy már holnap újra látni fogok, de az is, hogy soha többé. Érdekel, hát persze, hogy érdekel, mégsem tudok most ezzel törődni. Megtörtént már egyszer, utána jutott egy szeletnyi boldogság, egy kis csoda, remény, öröm. Lehunyom a szemem, visszaerőszakolom a könnyeimet. Ne lássa őket senki, soha, nem szolgáltak rá. Anya, apa… az egyetlen igaziak már a föld alatt rothadnak rég, hogy megannyi féreg becstelenítse meg egykor tökéletes lényüket. A reményem meghalt felük. A legkisebb hercegkisasszony fénye kihunyt, és azóta eszébe sem jutott ragyogni. - Ki, és hogyan? Nem lelkesedem, a talán nem olyan szó, aminek helye van az én szótáramban. Nincsenek talánok és nem tudomok. Értelmetlenek. A határozatlan emberek dobálják csak őket. Nekem a biztos kell. Reménykedni nem vagyok hajlandó többé. - Látni akarlak. Csusszan ki ajkaim fogságából követelődzőn, és már indulnak is kezeim az arca felé. Az üres üdítős pohár a földön landol, szemét, talán fel fogom szedni, talán hagyok némi munkát az erre hivatottaknak. Egyelőre mellékes. Neki szabad, nekem is szabad. Az én világom így működik. Ha nem érem el, próbálok közelebb araszolni a hintával, az sem hatna meg, ha vékony combjaimon feljebb szaladna tőle a keze. Ez csak test. Elhasznált, értéktelen, ettől még az enyém, és szeretem, de olyannyira nem számít, ki és mit akar elvenni tőlem. Ujjaim szavaimmal szembeszegülve lágyan siklanak az arcára, a borostája serceg alattuk, mint megannyi apró tű, mar bele ujjaim puhaságába, de nem zavar, én így érzek, így látok. Hüvelykujjaim először az ajkait tapogatják ki finoman kutakodva, tenyerem arcán pihen, mutatóujjaim a szeme alatt táncolnak óvatosan, kisujjam szemtelenkedve siklik be fülcimpája alá, felmérve a távolságokat, s elmém vásznára kezdem felfesteni a képet. Az ő képét. A sárkány képét.
Túl szükségszerű. Túl egyszerű, mégis úgy tűnhet, savanyúbbá teszi az életet a hiánya. Én nem eszem ilyeneket. Nem vagyok az a fajta, nem kenyerem az egyszerűség, ahogy a kukorica semmilyen formája sem. Nyilván, az éttermek, az elém tett ételcsodák nem nélkülözik ezt az alapanyagot, mégse érzem ki az ízét, nem is vágyom, idővel minden ugyan olyan. Másfél évszázad után kell a változatosság, kell a sótlanság, kell a csöpögős mézédesség, száraz kenyér, morzsa, elejtett vadak nyers húsa, vér. Az idő mindent fémessé tesz, rozsdát nyelek és vasat köpködök. - A főtt étel más, de én magamnak sosem sózok meg semmit. Ha már popcorn, legyen sajtos. Lágy vajas. De semmiképpen se sós. Serceg a fogam alatt. Egyszerű téma, mégis erős, képek, hangok, szagok, érzések gerjesztésére képes, szinte hallom, ahogy roppan a fogam alatt, mint a csontszilánk, gyűlölöm, mintha a fejemből szólna, mintha nem tehetnék ellene semmit, magamon kívül helyezem a hang forrását, zavaróvá válik, kellemetlenné. Szívesen kötözködnék. Parasztlegény, a kívül csúnya, belül jámbor szörny, aki heroikus tulajdonságokat mutat. Ó, nem. Én kívül tündöklök, belül vagyok métely és rohadás. Tudom, már azóta tudom, hogy megláttam magam a saját fiam megvénült vonásai közt, ezt kapta hát, ennyit örökítettem belé, kifejezéstelen, torz és idült tekintetet. A belsőmet hányták az arcára. Halkan nevetek fel, röviden, illanón. Mintha tudnék valamit, ami nagyon lényeges a beszélgetés ezen pontján, és mégsem osztanám meg vele. Igen, a Sárkány mindig felemészti a királynőt. És nem feltétlenül azért, mert akarja, mert ártani kíván. A karmai nem teszik lehetővé, hogy simogasson, bármennyire próbálkozik. A szerelmes sóhajok lángnyelvekkel perzselik fel a vidéket, képtelen csókra húzni az ajkait, a hegyes ragadozófogak nem hagyják. Saját száját sérti fel. Inkább dühös lesz. Haragszik. És mivel nem lehet az övé soha... Hát elpusztítja. Hogy ne legyen útban, hogy ne kelljen sóvárognia utána. - Látod, ezért nem hiszek a mesékben. - közlöm vele igazán könnyedén csevegve - A való életben senki sem akar herceget. Furcsán vagytok összerakva, ti csajok. - és még egy röpke kacagás is belefér - Bármikor eldobnátok a biztonságot egy kis kalandért. A Sárkánnyal, mondjuk. Vonok vállat, zaklatott gondolatmenetem fogaskerekei megállnak egy pillanatra, míg ördögi vigyorra húzom a számat, és a saját hatalmamon elmélkedek, azon a sok "ártatlan" áldozaton, akiknek méltóságát, sőt, akár az életét is elvettem. Gondolkodás nélkül felejtették el a lovagokat, a hercegeket, sőt... Még az utódaikat is. Kishercegek, kishercegnők, látom az arcukat, pont olyan üres, kifejezéstelen, mint egykor az enyém volt, az egyetlen élő az az arcukon végigfutó repedés, mély árok, törés, ami az egész életüket végig fogja kísérni. Nem reagál az áldásra. Nem is baj, őszintén szólva számomra is teher a szakmai kötelezettségeken kívül ezzel foglalkozni. De még megtehetem, hogy sutba dobom őket, még nem öltöttem magamra a reverendát, bár ki tudja, gyóntatnám őt is, sőt, magam mellé venném, feketébe öltöztetném, keretezze arcát haja helyett durva, olcsó szövet, fogadjon hűséget az Úrnak, nekem... Az ilyen emberek talán önmagukat sem ismerik. - teszem hozzá, de egyetértés csendül a szavaimban - És pont ettől lesznek annyira fájdalmasan egyszerűek. - sóhajtok, de nem törnek elő lángnyelvek a torkomból - Ettől függetlenül igazad van. Megint. Mosolyog a hangom, tudom, ezt szereti, szeretnie kell, ki ne tenné? Vagyunk néhányan, akik mindennél többre tartjuk saját szavainkat, gondolatainkat. Bár én nem vártam soha senkitől, hogy megértsen. Nem akarok megértett lenni. Akkor elveszne az a bizonyos szín - a barna -, ami mindig is a sajátom volt. Hümmentek, de hogy elégedetten, türelmetlenül, bosszúsan, azt nem igazán ehet meghatározni. Nem avat be, nem osztja meg velem, amit tudni kívánok, és ez egyszerre tölt el izgalommal és csalódottsággal. Megtagad, bezárja a szívét, és nekem mindenképpen a két kezemmel kell a mellkasába nyúlnom érte. Bevallom, igazán ellenállhatatlan ajánlat. - Akkor azt hiszem, még találkoznunk kell. - kacérkodom csak úgy - Most már nem csak egy puszival, de a megismerésed lehetőségével is lógsz nekem. Vajon mennyi minden fog összegyűlni a nap végére...? Költői kérdés egy valaha volt költő szájából, ez mondhatni igazán költői, de cseppet sem hoz zavarba. Már nem. Már érzem, azt hiszem, hogy tudom, hogy miként kell vele beszéljek, ha meg akarom hallgattatni magam, új stílust nyeltem magamba. Már az enyém ez a fajta Ethan is. Úgy, mint ahogy ő birtokolja a lágy ráncokat az arcán, amik a sokat sejtető arckifejezéséből keltek életre.
Meg kellene érinteni. Odabent, mélyen, hiszen elesett, világtalan, reménye fosztott nő, előtte áll az élet. Mit nő, egy lány, egy kislány, gyermek, bármit hazudhat nekem, magának vagy a világnak. Látom, ahogy esetlenül vergődik az érzelmei közt, ha ember lennék, talán meg tudna győzni, de így nem. A bőrömön hullámzik, ráragad, végigcsurog, egészen bele az orromra, rátapad a szájpadlásomra, akár a sós aroma, amit nem szívlelek. Milyen hirtelen, milyen egyenes. Mintha csak el akarná velem hitetni azt is, hogy vele aztán senki sem szórakozhat, mintha ő megkövetelné... Megkövetelhetné egyáltalán az egyenességet. Felrobbannék. Rohannék, rántanám magammal, félbe tépném, az egyiket itt felejteném a hintán, a másikat hazacipelném, hogy úgy érezzem, mégsem vettem el belőle mindent. - Egy nagyon... közeli barátom. - akad el a hangom, még mindig halk, még mindig édes, mint a kései must - Robertnek híják. De mivel nem vagyok szemspecialista, a hogyanról nem tudok nyilatkozni. Mintha mosolyognék, de csak sóvárgok, gondolatban már érzem a vérét, már szaggatom a húsát. Hús és vér. Így. Ez a válasz a hogyanra, szike helyett tíz karom és egy egész farkasfogsor, semmi több. Minden olyan gyorsan történik. Megint nem tudom, hol vagyok, a hogyanok és ok-okozatok eltűnnek a feketeségben, csak a követelőzése visszhangzik a fülcimpámon, az érintése már az arcomé örökre, ezt már nem veheti el tőlem soha. A kezem feljebb csúszik a combján, mindent érzek, mindent érzékelek, melegem van, gyorsabban ver a szívem, odabent ketrecét tépi a mocsár szörnyetege. Szédülök, ahogy a számat simítja, lehunyom a szemem, és elmerengek raja, hogy milyen szép is a Test, fent érintik, lent reagál - nincs átmenet, nincs köztes állapot. Csak az ujjaim apró szorítása a vékony comb húsán, azon az idegesítően vörös és zavaró szöveten keresztül, amit manapság farmernadrágnak neveznek. De már késő, már vége van. Megadom magam, oldalra billentem a fejem, bele a tenyerébe, az ajkak tovább nyílnak, utat engedve a lassú, mégis mohó mozdulatnak, amivel szabadon eresztem a fogaimat. Apró gesztus, egy kóstoló a rákkoktélból. Érzem az ujjbegyét az alsó ajkamon pihenni, miközben puhán harapok rá az ujjbegyére és a körme hátára. A tekintetem a Sárkány narancstüzében égve villan, látom a tükröződését a halott kékekben, a pajzsom, az egyetlen védelmem úgy omlik le, mint ahogy a ruháimtól szeretek megszabadulni - gyorsan és célratörően. Érezheti, hogy mennyivel forróbb vagyok, mint halandóként szabadna, s ha ő is olyan, mint a világ kiválasztottjai, az energiám, a lényem felborzolhatja, eltaszíthatja, még jobban vonzhatja hozzám, és én csak annyit mondok... - Látni fogsz még, Angie. Eleresztem a combját, szabad kezemmel lefejtem magamról az övét, sírok, üvöltök, veszettül szűkölök belül, de tudom, érzem, hogy ez a játék sokkal izgalmasabb lesz, min a másik tízezer, amivel találkoztam az évek alatt. Ezt nem ronthatom el. Ezt nem akarom elrontani. És hogy a szóhasználatomat a valós látásra vagy a következő találkozásra értettem-e, azt fedje jótékonynak cseppet sem nevezhető homály. Felkelek, nem vesződöm a magam leporolásával - elég illúzióromboló volna úgy vélem -, és minden szó nélkül távozom. Látszólag. Ha most nem kerülök tisztes közelségbe, elbukom. Erre pedig soha nem vagyok hajlandó.
//És akkor most van az, hogy addig követlek, amíg meg nem tudom, hol laksz xDDDD *___* //
Serceg a foga alatt. Hát jó. Ő tudja. Én mindenesetre szeretem az ízét, azt hiszem, túlzottan is, ő biztos így gondolná, de neki nem is kell úgy táplálkoznia, mint nekem, szóval francot se érdekli tulajdonképpen. Nem mintha tervezném, hogy valaha az életben főzök neki, de azért ezt legalább már tudom róla. Amúgy, senkire sem szoktam főzni, régen tudtam, talán még most is menne, de nem érdekel. Nem akarok semmilyen szinten sem megfelelni az elvárásoknak. Senkiének. Még tán a sajátjaimnak sem. - Tudod, ezt valahogy úgy szokták mondani, hogy a rossz fiúkkal kiéljük magunkat, és végül a kedves sráchoz megyünk férjhez. Szerintem én az utóbbiak közül bármelyiket rövid úton a sírba tenném, szóval maradok az előbbieknél. Úgyhogy, ide nekem a sárkánnyal. Férjhez egy ideig nem óhajtok megint menni, pláne úgy, hogy el sem váltam, csak megszöktem. Legalábbis, addig hanyagolnám az ilyesmit, amíg nem kerülnek friss, ropogós hamis iratok a kezeim közé. Fejtegethetném, hogy a biztonság unalmas, de ha eddig egy kicsit is figyelt, akkor szerintem ezt sejtheti már rólam. Meg aztán, ha tetszik, ha nem, a magam fajtáknak nem jár herceg, sem happy end. Én úgy vagyok vele, hogy az már fél siker, ha legalább jól érzem magam a bőrömben, és a napi egy doboz cigim megvan, természetesen vannak még igényeim más téren is, de azért nem mindent olyan könnyű orvosolni. Nem veszem védelmem alá a női nemet, nincs értelme, ilyenek vagyunk, ostobák, bűnösek, felszínesek, s mindig ugyanabba a hibába esünk, mert olyasmit kergetünk, mit sosem érhetünk el. Nem ringattam magam soha abba a hitbe, hogy egy férfi engem boldoggá tehetne, igazán… csak úgy tessék-lássék módon, pillanatnyi örömmel kecsegtetve. Hazugság ugyan, de míg örömökben részesítjük egymást, addig boldog vagyok. Utána üres. Így megy ez, újra és újra, sosem unom meg, kell a kevés is, mint szomjazónak egy csepp víz. Legszívesebben felszisszennék, de úgy hiszem, ura vagyok vonásaimnak, önmagamnak, így hát nem teszem. Nem sziszegem az arcába, hogy nem vagyok egyszerű, egyáltalán nem. Sosem voltam az, soha nem is leszek. Hiszem. Hihetem? Mások szemében tán tényleg lehetek, de mások nem ismernek. Sem engem, sem a történetem. Én ismerem, tudom, hogy mik formálta ilyenné, mitől vagyok sebzett, torz, boldogtalan, reményvesztett. Mitől vagyok üres. Igazat ad, mégis úgy érzem, hogy valójában nem. Számít? Azt hiszem, nem érdekel, nem akarok mögé látni, hisz még azt sem láthatom, ami a szemem előtt van. Jól van ez így. Hazugság, semmi sincs jól, az én életem maga a káosz, a nyugalom szót csak hírből ismerem. Valami mindig történik, eddig így volt, jelen pillanatokban pedig untig elég ez az ismerősen ismeretlen tapasztalás, az, hogy beszippantott a sötétség, és nem lelem a kiutat. - Nem szeretek tartozni. Mindig kellemetlenül bizsereg tőle a tarkóm. Hazudok, ó, hát persze hogy hazudok, nem mentegetőznék a világért sem, ám nyilván nem átverési célzattal teszem, s ezt híven tükrözi a kacér mosolykezdemény ajkaim szegletében. Mégsem hajolok oda, hogy legalább eggyel csökkentsem a tartozásaim számát, az ilyesmi sokkal hatásosabb, ha váratlanul történik. Szeretem a hirtelen pillanatokat, a meglepetéseket, sodródni, nem az árral, a tömeggel, csak néha kicsit felfeküdni a vízfelszínre, és élvezni, bármi történjék is. Most ilyen állapotban vagyok, hiszen sok mindent nem tehetek egyelőre, amit szeretnék, amit megszoktam, de nem baj, eljön még az én időm. Így, vagy úgy, de biztosan. Hallgatom, ám a szavai nem adnak okod bármiféle bizakodásra. Talán egy próbát megérne, de egyelőre elegem van minden orvosból, vagy magát annak hazudó kontárból, csak épp kár, hogy abban sem tudok hinni, hogy még egyszer megesik az, ami gyermekkoromban. Tulajdonképpen semmiben sem vagyok képes. Hagyjuk is. - Akkor talán majd egyszer megismerem ezt a Robertet. Nem kapok minden körmömmel a lehetőség után, mert nem bízom a dologban. Nem hiszem, hogy bárki olyat tudna nyújtani nekem, amit egy kórházban sem tudtak, jobb a lelkemnek, ha nem táplálom csalfa reménnyel. Hallani vélem a szívdobbanásait. Gyorsabban. Tüdüm, tüdüm, tüdüm. Vagy a sajátom volna? Fogalmam sincs. Nem is számít. Csak a bőre érintése most az, ami lényeges, az apró harapást érezvén végigfut a gerincemen a hideg, ajkaim résnyire nyílnak, vágy… olyan könnyen jön, és sokkal intenzívebben tölt meg élettel, mint bármi más. Néha meg tudom lovagolni, de olykor csak az emésztő sóvárgás marad utána, valami után, amit nem kaphattam meg. Forró. Lázas lenne? Nem tűnik betegnek, mégis… aggodalom azonban nem szökik szárnyra a lelkemben, képtelen gyökeret verni, nincs is rá szükségem, kopogtasson másnál. Valami furcsa, egyszerre áll tőle égnek az összes szőrszálam, és vágyom érezni szüntelen… Megint kiráz a hideg. Hallom a szavait, de nem szólok, pedig egy részem szeretné azt mondani: Maradj! Kérni azonban képtelen vagyok, utasítással meg nem hiszem, hogy sokra mennék. Így hát, csak bólintok, valamiért még a szokottnál is nagyobb ürességet érzek, mikor elereszt, s azt sem hagyja, hogy tovább ismerkedjek a vonásaival. Itt hagy. Tudom, érzem, ahogy a levegő kihűl előttem, mert már nem tölti fel senki melegséggel, lényének simulékony puhaságával. Szabaddá vált kezem a hinta láncára simulnak, azok hidegségével emlékeztetve magam a rideg valóságra. Arra, hogy bármi történjék is, én mindig egyedül leszek, csak magamra számíthatok. Talán tíz percembe is beletelik, míg hajlandó vagyok felállni, és azoknak hagyni a hintát, akiknek itt van. De mégis… mekkora ostobaság az már, hogy ez csak gyerekeknek jár? Felnőttek nem szerethetnek hintázni? Nem, nem vagyok felnőtt. Ám már kamasz sem. Akkor mi? Valakinek az elhagyott gyermeke, valakinek az egykor fogadott lánya, másnak a bűnbe csábítója, vagy épp vágyat, szerelmet hazudó asszonya, s végül meglopója. Hamis vagyok, s mégis, talán a sok gyarlóságomtól és hibámtól fűszerezve élőbb és igazibb, mint a mellettem sétáló robotok. Felállok, tudom, mit hova ejtettem, célzottak, pontosak a mozdulatok, felidézik azt az ügyességet, amivel bírok, csak épp szemeim kihunyása elorozta fejlett önbizalmam nagy részét. Nem marad szemét alattam, bármennyire nem kedvelem a gyerekeket, nem leszek büdös paraszt. Elindulok. Hogy hova? Fogalmam sincs… az is jó kérdés, hogy hazatalálok-e, nem vagyok benne biztos. Ahogy abban sem, hogy már haza akarok menni. Haza… olyan hülye ez a szó, hajlamosak vagyunk arra a helyre mondani, ahol lakuk, mégsem érezzük igazán otthonnak, mert, az én esetemben legalábbis, csak hosszabb, rövidebb állomások vannak. A botom koppanása jelzik közeledtem, és suttogják meg nekem, merre mehetek, hol van egy szemetes, egy villanyoszlop, egy ember lába… Bocsánat. Van egy, mindig van egy, sőt, sokkal több, aki nem figyel. Nekem jön, szabad kezem ujjai felfutnak a vállára, mintha megriadnék, érzem, ahogy a szégyen pírja az arcára kúszik, mikor nem lel viszonzásra tekintete. Egy pillanat alatt foszlik semmivé haragja, szabadkozik, én pedig gyors, óvatos, szinte láthatatlan mozdulattal emelem ki zakója belső zsebéből a tárcáját, miközben azon vitatkozunk, melyikünk is volt a hibás. Egy bájos mosoly, majd a ruhám igazgatása, miután a táskámba ejtettem a szerzeményemet. Pár pillanat csupán, s már mindketten megyünk a dolgunkra. Nem sietek, nem keltem bűnös benyomását, még csak a pulzusom sem ugrik meg. Sokszor csináltam már. A különbség csak annyi, hogy most nem hazudtak a szemeim is. Kérdezek, árulja el valaki, merre járok, s hol is van az én bérelt kis házikóm. Megmondják, megköszönöm. Indulok tovább.
Főldiekkel játszó Égi tűnemény, Istenségnek látszó Csalfa, vak Remény! Kit teremt magának A boldogtalan, S mint védangyalának, Bókol úntalan. Síma száddal mit kecsegtetsz? Mért nevetsz felém? Kétes kedvet mért csepegtetsz Még most is belém? Csak maradj magadnak! Biztatóm valál; Hittem szép szavadnak: Mégis megcsalál.
(Csokonai Vitéz Mihály)
Kezdem, s mondom is végig a verset út közben, mi sokkal inkább illik rám, mint szeretném. Természetesen magyarul szólnak szavaim, elhagyva a némileg kiérezhető akcentust, hozzáértő füleknek elárulva, hol köpött a világra az a nyomorult gólya. A következő személy, akitől segítséget kérek, már felajánlja, hogy elkísér, mondván, nincs messze, szívesen teszi. Megköszönöm. Semmitmondó csacsogás az időjárásról. Az őrületbe kerget. Hála istennek… sóhajtok fel, mikor megérzem a kis kapu faanyagát ujjaim alatt. Ez már ismerős. Elbúcsúzom, hallom, ahogy léptei tovább viszik, én pedig végigmegyek a kövekkel kirakott kis járdán a bejárati ajtóig. Ha látnám, talán imádnám, talán utálnám. Túl bájos hozzám, túl szép nekem.
When you call my name it's like a little prayer I'm down on my knees, I wanna take you there In the midnight hour I can feel your power Just like a prayer you know I'll take you there
Hidegek az éjszakák, s nekem nincs túl sok ruhám. Mégis valami kihozott a játszótérre még a délután folyamán, s azóta úgy itt ragadtam, hogy észre sem vettem, mennyire elment az idő. Amikor rám esteledett, akkor realizáltam magamban, hogy a szállóra már ma éjjel nem mehetek vissza, lévén bezárta a kapuit. Éjszaka nincs ott járkálás én pedig nem tudom mennyi lehet az idő, de valami azt súgja, hogy már lecsúsztam a kapuzárásról. Mindegy, elalszom itt egy padon, ha meg nem fagyok. Fekete kabátomba burkolózva ülök a játszótéri hintán, testemet körülöleli egy utcai lámpa holdudvara. Hajam megint két copfba van fogva, de ezúttal alacsonyan vannak a copfok megkötve, hogy aláférjenek fekete sapkámnak. A sapkát még akkor turkáltam, amikor Fairbanksbe jöttem, nincs is másik, de ha lenne se válnék meg tőle. Tetszik a mintája. Sok napon egyezményes véleményemet mutatja a világról. Mint legutóbb a piacos férfiról is. Na igen. Az, hogy hívő vagyok, még nem jelenti azt, hogy szent. Piros nadrágomat viselem és a kabát alatt kivételesen nem a foltozott könyökű, szívecskés pulóver virít, hanem a keresztekkel díszített fekete darabom. Nem, mintha látszana. Sálam az nincs, nem is volt, s momentán nem is telik rá. Lábamon viszont az elmaradhatatlan Converse ott figyel. Élvezem, ahogyan hajamba kap a menetszél hintázás közben. Mind magasabbra és magasabbra lököm el magam, s közben úgy érzem, hogy egészen az egekig szállok. Kicsit közelebbinek tűnik így hozzám Isten, Henrik és Simon is, az én imádott triumvirátusom. Anyám simogatását is érzem arcomon, s hallom apám karcot hangját, ahogyan a felhőkről szólongat engem. Nem hív, nem kívánja, hogy haljak vele. Csak tudatni akarja, hogy törődik velem, s ez mosolyt csal széltől cserepes ajkaimra. Nem tudom, hogy mennyi ideje hintázok, de nem unom meg egy pillanatra sem. A külvilág elvész létezni számomra, elvégre semmi nem neszez a környéken, mitől is kellene tartanom? A játszótér egyébként is kellemesen ki van világítva még ilyenkor is, ha bárki érkezne, az nem nagyon tud hol árnyékban maradni. Ha meg mégis, az is Isten akarata. Legyen, amilyennek lennie kell.
Now playing on iPod: 05: God's Gonna Cut You Down - Johnny Cash
Az esti Fények és Árnyékok játéka előbb éri el a tudatomat, mintsem a füleimmel hallani vélném a hinta mozgását. Fehér fülhallgató választ el a külvilágtól, mint mindig, csípős a szél, fájna tőle a hallójáratom kacskaringója, én pedig kénytelen lennék elviselni a fájdalmat. Amit nem akarok. Hiba lenne nosztalgiáról beszélni akkor, amikor csak néhány nap választ el az emlékezés forrásától. De mégis van valami, ami akkor aznap hiányzott. Csendesség. Sötét. Békéjében feszülésig repedezik az égbolt, a foltos szakadásokon besüt a csillagfény. És azok a halogén izzók, amik fájdítják kialvatlan szemeimet. Talán káprázik, igen, biztos vagyok benne, hogy csalfa játékot űz, az út mentén állok, dermedek, s nem nyúlok a dugókért, engedem, hogy Johnny a fejemre olvassa ítéletét, ahogy Bastien tette Európában. Szerencsére - úgy vélem - elég távol állok tőle a növények rejtekében ahhoz, hogy ne vegyen észre. A háta az, amit látok belőle, a piros nadrág, a reppenő haj... A hallását nem csaphatom be, ragadozóként kell másznom, Sárkányként kúszni, hogy ne hallja a körmeim koppanását, ahogy a sziklás torony oldalán tekeredek hozzá, akár egy óriási fülbemászó. Levegőt sem veszek. A mocsári szörny narancsa fényvisszaverőként villan bele a sötétbe, akár egy riasztó vagy egy sziréna fénye, de önző vagyok, megtartom magamnak. Meg kell, hogy tartsam magamnak. A levegővétel luxusáról is hajlandó vagyok lemondani, kikapcsolom az iPodomat, hogy ne törje sistergő zene zaja a hinta láncainak csörgését. Igyekszem a hinta mögé kerülni, nem sietek, én sosem sietek, az idő Én vagyok, én pörgetem, nekem van belőle bőven, engem nem siettethet senki, a lényeg csupán, hogy ne halljon meg, mert a hallása más, a hallása jó, a szeme világa elveszett, de új ajtók nyíltak előtte. Vigyáznom kell. Ha sikerül elég közel érjek, csak az időzítésre kell figyelnem. Könnyű, egyszerű, gyermeknőstény, gyermekjáték, ezekhez jól értek, nem izzaszt meg, kisujjból rázom ki a hozzáértésemet. De valami más, valami csendes, nem csihol, nem szikrázik a gyomromban. Ahogy a hinta előre lendül, én előre lépek, kellően magas vagyok ahhoz, hogy röptében fogjam meg a hinta alját, kitartva őt az Ég felé, az Istene felé, bárki felé, odaragasztom a csillagok közé, és majd akkor ér földet, ha én akarom. - Te meg mit keresel itt ilyenkor? Búgom kedvesen, azzal a simogató akcentussal, amivel a legutóbb, amikor megmondtam, hogy életveszély egyedül járkáljon, amikor markoltam a combját a nadrágon keresztül... Lassan eresztem le, mintha az égből alászálló giccses angyal volna. Nem lát, nem figyelek hát a vonásaimra különösebben, csak az érdeklődő sóvárgás süpped el a fekete bogarakban az arcom közepén, semmi fényük, mintha nem is lennének, földöntúli, fekete széndarabok, nem többek. A kezeim felszaladnak a láncon, rájuk markolnak, a hideg fém ingerei végigcikáznak a gerincem mentén, szép darab, hideg, mint a hús, zenél és csörög. Előrehajolok, fölé hajolok, hátának döntöm a hasam, előrebukom, bukik a hajam is, hogy belenézhessek...
Sápadok, ölre mennék, szívembe fagy minden nyomor és felajzott akarat. A torkom megkövül, harag ül az ínyembe, mintha fecskendővel adagolnák, te látsz engem, te ketten vagy, miért vagy ketten, miért követsz, miért kergetsz az őrületbe?! Játékosból bábu lettem talán, akivel te játszol, bűbáj ez, boszorkányság, más vagy, mégis majdnem teljesen ugyan olyan, az érzés, ahogy megtelepszik a lényed a bőrömön, mind hazugság, már éreztem, már elfutottam tőle, már cserben hagytam, már szerettem, már láttam a testét, a lelkét, ártatlan, angyali. Te vagy Ő. Az Eredeti Ő. Eltávolodom lassan, kimérten, Lordhoz méltóan vágom egyenesbe a hátamat. Felszegem a fejem, magamra öltöm az anchorage-i távolságot egyetlen pillanat alatt. Másodpercek alatt kell döntést hoznom, tudnom kell, mit akarok ezzel kezdeni. Teljesen civilben vagyok, bőrkabátban és farmerben, a reverendám sehol. Kellemetlen. - Laura. - ejtem ki, mintha tényeket közölnék, mert azok, de nem üdvözlöm, nem láthatja, hogy örvendek a viszontlátásnak - Mit keresel itt? És miért ilyenkor? - hozom helyre az elmúlt fiaskót, miközben megkerülöm őt és a hintát, hogy szembe helyezkedhessek vele - Ne, hagyd csak. - rázom meg a fejem, ha látom, hogy esetleg megpróbálna írni bármit is - Hontalan vagy az éjjel. Kérdezhetném is, de inkább kijelentem, nemessé tesz a bizonyosság látszata, mintha Isten láthatatlan telefonvezetéken közölné velem a tényeket. Nem tudom, miért örülök, hogy látom. Eltekintve attól a puszta játéktól, ami előttem kínálkozik, talán a némasága az, ami miatt ő más nekem. Más, mint bárki, nem tudom. Nem akarok törődni vele, többé már nem, mégsem vagyok képes egyedül hagyni. És nem is akarom, mert jól fog jönni nekem.
A hozzászólást Ethan O'Neill összesen 1 alkalommal szerkesztette, legutóbb Hétf. Május 05, 2014 3:59 pm-kor.
Anica Laurelle Bright
Kölyök
KARAKTERINFORMÁCIÓK
◯ Kor : 29
◯ HSZ : 89
◯ IC REAG : 70
◯ Lakhely : Fairbanks
◯ Feltűnést kelthet : Nem beszél és még kettő sétál belőle a város utcáin.
Szavak íródnak elmém klaviatúráján, gépelt szöveggé formálva gondolataimat, s küldve mindazokat olyan virtuális hálóra, mely összeköt engem a nagy messzeséggel, a soha nem is létezett semmivel, az érzésekkel, melyek örökké az enyémek maradnak, s melyeket nem is lett volna szabad éreznem soha. Ahogyan hajamba kócol a szél, úgy kavarodnak össze bennem az öröm és a keserűség szavai, furcsa novellát adva áldozatul a szerelem oltárának. S mint mindenről, erről is Isten jut eszembem az én Istenem, akinek parancsolatai szerint élnem legalább olyan nehéz, mint amilyen nehéz lenne megszegnem valamelyiket. Olyan lenne, mintha megállnék egy tükörrel szemben, s leköpném magam, saját tekintetembe mosva a nyálat, mely anyám tanítását kívánja illetni, bemocskolva a telt arcú asszony vonásait, hatalmas, önzetlen lelkének pedáns tisztaságát. Ó, te drága Teremtő, bárcsak elérhetném egyszer magasságodat!
Lám, így hallgatja meg az Úr a híveit.
Amint gondolataim testet öltenek, s könyörgőn dobják térdre magukat imára kulcsolt kezekkel, úgy emelkedik meg a hinta alattam. Ujjaimat reflexből szorosabbra fonom a hinta láncán, kesztyű nélkül szinte úgy érzem, hogy odafagy a bőröm. Talán úgy is lenne, hogyha nem jönne már a tavasz. Talán jobb is lenne úgy. Mert ahogy lenézek, s ahogy lefelé megmozdul velem a gyermekjáték is, úgy nyílnak el ajkaim a meglepettségtől, s küldenek néma nyekkenést a semmibe. Hallom a hangot, ismerem a hangot és legszívesebben keblemre ölelném a világot miatta. Ám mégis, ahogy nem bicsaklik holdfény a fehér kollárén és nem fúl meg a fénypászma a fekete reverenda anyagában az én ölelő kedvem is eltávozik, hogy helyet adjon bennem a hitetlenkedésnek. Lám, katolikus papokkal és a katolikus egyházzal szemben ritkán fordul elő velem ilyen. Furcsa hely ez a Fairbanks, ha ilyesmiket is elő tud csalni szívemből. Visszakérdezhetnék, hogy és ő mit keres itt, miért éppen így, s miért simul hozzám olyan bizalmasan, ahogyan soha nem tette, de a helyzet az, hogy amennyire idegen ez a közelség, annyira fel is korbácsolja a bennem békésen szunnyadó pillangók éji, gyomorbéli nyugalmát. Ahogy elhúzódik, az olyan érzés, mintha leseperték volna pilléim hímporát, belehalnak a távolságba, agóniájukat folytatják csak bensőmben tovább. Mit követtem el, amiért először ilyen közel engedett magához az, akit eddig Isten földi helytartójának hittem, s aki egy pillanat alatt vált mássá, olyanná, amilyennek nem szabad lennie. Közel engedett, hogy aztán megint eltávolodjon, hidegen visszaváltozva azzá a személlyé, akinek a lényét ismerősként tudom üdvözölni, de kinek haragja kicsire összenyom, s az idegenség érzésének súlya alatt lélegezni sem tudok. A nevemen szólít, a középsőn, azon, amelyen szeretett anyám, az édes, de nem édes, a mindenem, de nem a vérem. Szeretem, ahogyan kiejti a nevemet, szeretem, hogy ezzel visszahozza halottaimat, felébreszti magyarságomat és úgy teríti rám a törődés leplét, ahogyan Isten simítja meg bárányainak lelkét minden áldozás után. A kérdését megint csak megválaszolnám, de ahogy az előzőre sem tudtam mit reagálni, mert cselekedett helyettem olyat, amivel megölte az éledő válaszadásomat, most is ezt teszi. Szól, válaszol, hát nekem csak a bólintás marad. A bólintás, mely teli van szomorúsággal, de csak addig a pontig, amíg nem érkezik meg a mit sem érdekel nevezetű dagály, s el nem önti a megilletődöttségem partjait. Leugrom a hintáról, eleresztve a láncot, s a földet érés következtében bokám esetleges kifordításától való félelmemet is. Nem írok semmit, hacsak nem testemmel a közöttünk feszülő távolság pauszpapírjára. Mozdulataimban nincs semmi előre eltervezett, mint ahogyan a szavaimban sem volt soha, amíg beszéltem. Őszintén rángat odafentről marionett-mesterem, láthatatlan drótjaim isteni fénnyel csillannak meg, s visznek egyre közelebb és közelebb az atyához, akinek végül dereka köré fonom karjaimat olyan hevességgel, hogy talán már csak úgy tud eltávolodni tőlem, hogyha lefejti magáról karjaimat és direkt ellép, felépítve újra közénk a messzeség falát. Az öröm, a hála, minden el nem mondott ima és hiányérzet benne van abban az ölelésben, mellyel meg kívánom ajándékozni az én Uram földi képviselőjét. Végül eleresztem persze, hacsak már korábban meg nem kezdi az erre való kényszerítésemet. S amint eleresztettem (vagy így, vagy úgy kivitelezve vagy kiviteleztetve a mozdulatot) hátrébb lépek, majd keresztet vetek, s fejet hajtok előtte. Én így köszöntöm rég nem látott.. Atyám. Mert reverenda ide vagy oda, ismer engem, hát annak kell lennie, akinek ismerem. Mindennek oka van, hát Isten erre is okkal vette rá. A furcsa viselkedése is az Úrtól származik. Hiszem. Nem csak hinni akarom.
Nem kell magyarázkodnom. Nekem soha, senkinek sem kell, nem tartozom felelettel idegen-ismerős kérdésekre, amik jelenleg csak idegen-ismerős kékségekből ömlenek rám, mint a forrás vize a puha sziklára. És nem, még annak a hatalmasságnak sem, mit Istennek csúfolnak, én uralom őt is, vele is játszom, és ahogyan azt Laura reakciója mutatja, egészen jól. Bennem él, az én testem, az én vérem, nem pazarlom el, nem akarom, talán hiányzott is ez a szerep, talán idegenkedem tőle annyira, hogy kicsit pihentessem, de mint Anchorage-ben, ez a kis jelenség, ez a csöpp lány újra ráébreszt valamire. Akkor kiadta az utamat, elüldözött, felgyújtotta a havat körülöttem, suttogta - menned kell, nem maradhatsz -, de most egészen másként legyint tarkón a találkozás. Leléptél az útról, de milyenről? Nem szolgálom Őt, a hatalmasságost, elfeledtem, elmúlt, nem éreztem hiányát, lusta vagyok, rest, ez a főbűnöm most, hogy nem vettem még birtokba a helyi templomok valamelyikét. Talán ez a jel, hogy meg kellene tennem. Tovább nem állok, itt van nekem Alison, és itt van nekem.... Ő. És a Másik Ő. Mi ez az egész... Bólogat, figyelem, ahogy a hosszú feketeség halványan libben, mint a függöny tavasszal, arcom kifejezéstelen, idegen, távoli, az állam feszes, és tudom, hogy nem akarom tudni. Nyelnék, de nincsen nedv, amit a gyomromba küldhetnék. Mint egy temetői angyalszobor a mohalepte síron úgy állok ott, árnyékot vetek a fehér halogénfényekben, fejem felett az Úr világa, lábam alatt az Ördög feketesége, bennem él mindkettő, félelmetes tisztelet, gyilkos ítélet, parancsok gazdája, Lord... Egyik lépés követi a másikat, amikor a teste az enyémnek ütközik, a szívem hatalmasat dobban, csoda, hogy nem üti ki a szemeit, ahogy arcát a mellkasomhoz nyomja. Erélyövként tekeredik derekamra a két vékony kar, ismerem, láttam már, csupaszon hószínű, porcelán, hab a kádam peremén. Megilletődött értetlensége átcsap, arcul csap, leteríti arcom bőrét, mint a sav, úgy mar, nem véletlenül menekültem elől, okkal voltam hideg és távolságtartó. Isten fia, Jézus, George, akit azért küldtek erre a világra, hogy a saját apja áldozza fel... De ő nem támadt fel. Ő nem szólt, ő nem tanított szavakkal semmire, hallgatása volt mégis a legnagyobb lecke, mit valaha kaptam, s most ez a kis valami hányja a kabátom ujjára megint. Nem is tudom, mikor szaladt fel a bal kezem a sapkás fejére, tarkóját szorítva a mellemhez, s mikor kezdett lassú fel-alá táncba a hüvelyujjam a puha és vastag szövetem, míg a kisujjamat az ébensége kényezteti közelségével. A szemeim ide-oda villannak, mindent nézek, csak rá nem vetem a tekintetem, az túl sok volna, azt nem bírnám, nézem hát a hinta hipnotizáló mozgását, s mintha fojtogatna valami, nincs keze, nincs teste, csak a léte, a súlya, egy aroma, egy pillanat, amiben képes vagyok átadni magam ennek az egésznek, de rögvest meg is bánom, mert... Ez nem én vagyok. Nem fájhat többé, nem születhet újjá, mert ha megtenné, meg kellene, hogy öljem. Mintha fulladásomból rántanának ki, mikor végre elereszt. Kedvem lenne lerázni, ledörzsölni magamról a nyomot, amit ottfelejtett, habkővel marnám önnön húsomat, csak szabaduljak. A barna feketeség végre képes arra, hogy őszintén forrjon össze a kékekkel anélkül, hogy megbicsaklana bennünk a nedvesség és az ellenállás fénye. Ennyi és nem több. Gondolkodj nagyban, ne törődj, feledd el, lásd át egyben a Kettőt. Mosolyra görbülnek a vékonyra telt ajkak, de nem azért, amiért ő gondolja. De higgye csak, hogy neki szól. Akarom, hogy higgye. - Ismerem a kérdéseidet, gyermekem. - égeti a nyelvem e szó - Azt hiszem, eltévedtem. De ez... Hiszem, hogy a találkozás egy jel, az Úr jele. Micsoda bizonyosság, micsoda áhítat. Igen,pontosan az, egy csíra, egy burjánzó gondolat fenekelte be magát az elmébe, ahol már annyi sötétség született, hogy majd' belehaltam. Odalépek hozzá, gyöngéden teszem vékony vállára a kezeimet, mosolygok, mert gyönyörű az éj, gyönyörű a holnap ezzel a csírával itt a fülem mögött. Húzom, ballagjunk hát Isten kifürkészhetetlen útjain, talán a sárgakövesen. - Elvesztettem valakit, aki fontos volt nekem. - osztom meg vele a hamis titkot, ha hajlandó velem sétálni - Talán az Úr próbája ez, de lemondtam... Mindenről. De most, hogy újra látlak, talán elhiszem, hogy szükség van rám, hogy nem veszett még el minden, amit megismertél. Gyere velem, mégsem hagyhatom, hogy itt éjszakázz. Nem, magamhoz nem vihetem, nem láthat bele, még nem tudhatja, mi rejtőzik a fekete ruha alatt, túl sok lenne, elvesztené a hitét, érzem. Lassítok. - Szeretnél valamit? Fordítom felé az érdeklődő barnákat, s lassításom oka sem kevesebb, mint hogy lehetőséget adjak neki bármiféle kommunikációs megnyilvánulásra, már ha akad közlendője, vagy csak hagyja, hogy azt tegyek vele, amit én jónak látok. De teljesen mindegy, mert a végén... a végén mindig úgy van.
Anica Laurelle Bright
Kölyök
KARAKTERINFORMÁCIÓK
◯ Kor : 29
◯ HSZ : 89
◯ IC REAG : 70
◯ Lakhely : Fairbanks
◯ Feltűnést kelthet : Nem beszél és még kettő sétál belőle a város utcáin.
Elmerülve az ölelésben úgy érzem magam, mintha megszűnne fájni a kiszolgáltatottság. Szívverésének szimfóniája isteni himnuszt kalapál fülembe, s bár a szemem világát nem veszítem el, a hallásomat azt egy időre igen. Ütemes dübbenések dobszólója kíséri a mozdulatsort, ahogy kezeim a derékról feljebb kúsznak, rásimítva alkarjaimat a férfi hátára, szinte kapaszkodva a kabátja anyagába, amíg az ő ujjai hajtincsemmel játszadoznak kedvesen. Túlcsorduló, őszinte szeretettel simulok hozzá, úgy, ahogyan utoljára talán Henrik simult hozzám a halála előtti éjszakán. Ugyanezeket a képeket rajzoltam simító ujjaimmal az homlokára, ugyanígy játszottam kóbor szókés tincseivel, ahogyan az enyémekkel kacérkodik a pap. Szeretetteljesen. Kedvesen. Tisztán. Mostani életemben a legjobb ember, akit csak ismerek. Elengedem, mert nem fúlhatok végleg abba az ölelésbe, amely nem csak az enyém, hanem minden őszinte hívőé, mindenkié, akit csak az Úrtól kapott lelkébe fogadott az ifjú atya. Ifjú. Még úgy is, hogy hozzám képest nem az. Hiszen én még csak egy gyerek vagyok, egy gyerek, aki hazájából felnőttként távozott, de mégsem megy vele semmire itt a messzeségben. A mosolyába éppúgy beleolvadok, mint az ölelésbe. Egészen elveszítem lábaim alól a talajt. Kicsit olyan ez, mint a szerelem, robogó szívem nem enged szabadulnom a pap lényétől. Örökre hozzá lettem kapcsolva azon a napon, amikor a miséjén ülve először lerajzoltam őt. Az lett a legszebb rajzom róla, a legőszintébb, mert akkor még nem ismertem, de mégis kellemessé színezték vonásait a benyomásaim. Azóta, ha álmomból felkeltenek, akkor is le tudnám rajzolni őt, meg tudnám alkotni minden egyes hajszálát, a ráncokat, melyek homlokára költöznek néha, amikor engem néz. De minél több időt töltöttem el vele, minél jobban megismertem, a képeim annál kevésbé ábrázolták őt természetes valójában. Minden rajzzal egyre sötétebb lett az egykor kristályszerű alkotás. Nem tudom az okát, de talán van ennek köze őszinte zavarodottságomhoz, mely erőt vesz rajtam, amikor a társaságában vagyok. Olyan, mintha megint Henrikkel lennék. S ettől ismét szerelmes vagyok. Igen. Az vagyok. Undorító, mocskos fertője a világnak, én Miéla, aki egy papot, egy halottat és egy nemlétezőt egyszerre, ugyanazzal a hófehér ragyogással, teljes szívéből tovaömlő rajongással szeret. Gyermekem. A szó visszaránt a valóságba, eltörli fejemből a képeket, melyeket sose lett volna szabad látnom. Levetkőzteti rólam a hófehér ruhát, kiradírozza az oltárt, amely előtt álltam kéz a kézben Simonnal. Nem. Henrikkel. Nem. Ethannel. Nem. Mindhármukkal. Három én, egy vak – Simon oldalán. Egy néma – Henrikkel kart karba öltve és egy siket – Ethanhoz simulva. Fogalmam sincs miért szülte újra elmém groteszk hármasikreimet. De a kép szép volt. Egyetlen szépséghibája volt csupán: megmérgezte a féltékenység. Három felem eggyé kívánt válni, mindháromnak az kellett, ami a másiknak van, s szinte tépték egymásról az abroncsos ruhakölteményt, cakkozták a fekete kontyokat és törték össze a gyémánttiarát. Szánalmas. De vajon miért maradt utána mégis keserű a szám úgy is, hogy pirosban vagyok, s a sötét játszótéren állok szent Atyám előtt? Ökölbe szorított kézzel megdörzsölöm a mellkasomat szívem tájékán, majd újra közelebb lépek, hogy ezúttal Ethan arcára simíthassam tenyeremet. Nem ismerem a jelnyelvet, de tekintetem sajnálkozó összjátékával együtt ez a mozdulatsor beszéd nélkül is egyértelmű jelentést hordoz. Sajnálom. Igen. Őt. Azt, hogy eltévedt, azt, hogy megfosztotta a hívek közösségét önmagától és azt is, hogy nem tévedt el hamarabb. Mert ha ez történt volna, akkor hamarabb jön talán ide, hamarabb emel az égnek, hogy aztán lényének láncát a nyakam köré fonva magába öljön megint, s hagyja, hogy elvesszek a jóságában. A legédesebb mérge ez életemnek. Amíg nem volt itt, nem is tudtam mennyire hiányzott belőlem a tisztasága. Újra keresztet vetek, s gondolatban még térdre is ereszkedem az Úr nagysága előtt. Néma Mi atyánk-ot rebegek a mi Istenünknek, s mint minden imádságos alkalommal, most is magyarul tátognak ajkaim. Jó érzés jelnek lenni. Van benne valami magasztos, valami, ami felemel az Úr oldalára, hogy harmadnapon ott fényeskedhessem a mindenható Atyaisten jobbján.
Tél volt, gyönyörű tél volt, amikor megtörtént velem. És a tavasz hozta újra el.
Kimeredt szemekkel nézek rá, próbálom vonásai mögül kiolvasni gyászát. Kit veszthetett el? Hogy segítsek neki? Már mozdulok, hogy újra ölelésbe zárjam, magamhoz vonva úgy, ahogyan ő tette velem az imént, de még idejében megfékezem magam. Semmi magasztos nem lenne benne, semmi jó egyikünk számára sem. Nem akarom, hogy tudja, milyen szörnyeteg lakik bennem. Marad hát a kékségeimben csillanó őszinte fájdalom, mely őt kívánja sajnálni, neki szól, de saját múltamból töltekezik. Henrikből, Simonból, abból a világból, amiről mindent tud a pap is. Mert nem hazudtam neki, sose lennék képes rá. Heves bólogatásom ütemére táncolnak tincseim. Helyeselek, mert örömmel tölt el, hogy rájött magától is: szükség van rá. Nem csak nekem, hanem a világnak is. Annak a világnak, ami nélküle szegényebb lenne, annak a világnak, melyet igazgatnia kell Isten akarata szerint. S annak a világnak, melyben soha többé nem lennék képes élni nélküle. Vajon tudja ezt? Nem hiszem. S ha mégis? Nem érdekli. Ő pap. A földi lét csak egy lépcső számára a szentség felé. Millióból egy gyermeke vagyok, nem ítélne el. Talán gyónnék is. De néma vagyok. Szerencsére önmagam akarata miatt néma vagyok, elvehetem hát magamtól a gyóntatófülkében való teljes megszégyenülést. Téged. Téged szeretnélek. Azt szeretném, hogyha már mindig itt maradnál, hogyha hallhatnám a prédikációidat és én lehetnék a kedvenc gyermeked. Olyan életet szeretnék, amim Anchorageben volt, meg akarok mártózni a vizedben, rá akarok hajolni kádad hófehér peremére és el akarom hinni, hogy enyém a világ. Azt akarom, hogy tökéletes idill legyen az a pár perc, amíg a víz alá merülve a hullámok aljáról a plafont szemlélem, s hagyom, hogy fekete tincseim polipként tekergőzzenek látóterembe. Akarom tudni, hogy nem engednél belefulladni a vízbe, hogy megmentenél Isten akarata szerint, történjen velem bármi. Sok mindent szeretnék. De most csak azt, hogy ez a pillanat ne tűnjön tova. A válaszom hát a kérdésedre csak egy eltátogott köszönöm. Ennyi, amit szeretnék. A többi csak rám tartozik. Követlek hát megint, vigyél, amerre akarsz. A hited az én hitem, úgy bízom benned, mint nagyon régóta senkiben.
Haragot gyújt megfakult szívemben a szomorú sajnálata. Ne fesse hamis-Teremtőm kék szemeit az égre, ne nézzem rám úgy, mint Bastien, ki törődését és szeretetért, sajnálatért nem kapott egyebet, mint nyálam csattanását a lábai elé, megbicsaklott pengét a szívébe, amit kifordított esendő csuklómból. Halál és semmi, ez a jussa a szánakozónak ebben a világban, nem több. Vágyom és taszítom, nem kell, mégis erre vágyom harmadnapja, hogy a világban vagyok. leljen magához valaki, aki hozzám tartozik. Szeressen, akarjon, tartson ki mellettem, hogy végül megfojthassam ragaszkodásommal. Mert ezt tudom csak kínálni cserébe. Gyűrődik az anyag a mellkasán, ahogy az arcom ráncai borulna be, orrom felett barázdákkal karcolva össze fiatalságomat. Lehunynám a szemhéjakat, ahogy érint megint, ezüst mázolja a tenyerét, sistereg a forró arc a hideg kezektől, nem pislogok, meredten bámulok bele hódolni kívánó őszinte kékjeibe, és inkább sajnálom őt. Sajnálom, amiért silány életében veszett pofám az egyetlen üde színfolt. Sajnálom, mert gyenge és úgy játszhatok vele, ahogy akarok. Sajnálom, mert bár lát, mégis több benne a vakság, mint a Másikban. Megvetem, mert képes szeretni. Gyűlölöm, mert akarja, hogy szeressem. Válaszul meleg kezeim simítják a kézfejét, azt, amelyikkel engem érint, kósza köszönet, illanó, mégis jelentősége lehet. Ne kutass gyermek, ne akarj belém látni, ne keresd azt, akit én is keresek azóta, hogy élve faltam fel, öltem meg a magzatával együtt. Ne próbáld meg a fekete íriszek mögött a sosem-létezett-kéket megkeresni, mert elmúlt, kiveszett, és ha még lappang is odabent maradvány, ha csurog még a vénáimban abból a vérből, amit azon a novemberi délutánon nyeltem magamba, te soha nem tudhatod meg. Fajtalanná tenne, hát nem érted, megölne a tudat, a saját kezeddel vetnél véget jelentéktelen, hangtalan életednek akkor, ha megtalálnád Őt, és általa engem is. Mintha nem tartanám elég méltónak magamat a helyeslő bólogatására, úgy nézek lassan lefelé, úgy bicsaklik előre a hajam, úgy sütöm le a szemem, alásszolgája, mint aki túl szerény ahhoz, hogy elfogadja azt, amit rajta kívül mindenki tudni vél.
Kellemesen simogat az est, mindig nőnek képzeltem el az éjszakát, mert behálóz és nem enged szabadulni a szépségétől. Csókolja ajkamat a hűvös szél, megnyalom a szám, jegessé dermed a nyál, aprón döng a két pár láb, ahogy haladunk, és nem csak az éjben fürdöm meg, hanem benne is, a Néma Lányban, abban a rajongásban, amit irántam táplál. Hallom a szívét, látom az illatában táncoló izgalom maradványait, kabátomra tapadt szerelme és imádata, káprázik, csillagot rajzol az anyagra. Egy szó, mindent elmondana. Figyelem a szájat, azt, ami pontosan olyan, mint a virágom, az, ami olyan szépre gömbölyödve fogadja magába a füstszűrőt, a kerekded hangok majdnem pótolják az űrt, ami kettejük közt feszül szakadékként. Elmosolyodom, nem tesz semmit. Nem kell megköszönje. - Én köszönöm neked. Köszönöm, hogy felnyitottad a szemem. Köszönöm, hogy eltemetsz ebben a kedves rajongásban. Módot találtam arra, hogy ne fojtson, ne verjen láncra, nem feszítse meg az ereket a nyakamon, csupán felemeljen, elvezessen oda, ahova ezen az ismeretlen úton tartok. Beteg gondolat, szörnyszülött, torz és groteszk, mint egy hibás rím, egy szótaggal kevesebb, mint ildomos volna, mégis tart valamerre. Drog, üzemanyag, hajtóerő, ez lehetsz a számomra, madzagot kötök szép kezedre, láthatatlant, selyemből, hogy ne sértse a hóbőrödet, és kövess, amerre vinni akarlak. - Reggel elmegyünk vásárolni. Nem nézek rá, nem akarom látni, ne gondolja, hogy végigmérem, fakó cipő az én makulátlan, drága feketetalpúm mellett, mintha Isten pénze rossz helyre csordogált volna, tornacipő, ilyen nem melegít, lefagy, szilánkossá törik a merev hús, ha soká időzik az éjben. Bűvész vagyok, azt húzok elő a feneketlen kalapból, amit akarok. Házat, ruhát, ételt-italt, csecsebecsét, fekete galambot, vérvörösre festett nyulat, mert én megtehetem. Egyszerűségem legyen káprázata forrása, az adni akarás, a jó, ami csupán a legelvetemültebb gonosz útja a cél felé. A szentesített eszköz a meghazudtolt jóindulat.
Veled maradok. Te maradsz velem, összetartozunk, hogy miért és meddig, azt nem tudnám megmondani. Tudod, van valaki, aki Te vagy. Ez az én titkom. Ez az én őrületem, ami most jobban érdekel, mint az ölek titkai. Tudod, ha Isten van, akkor ő a legnagyobb kártyamester, aki valaha létezett, és nagyon szeret engem, mert mindig nekem osztja a legjobb lapjait. Füst száll ki a szájából, engem céloz, az arcomba köpi, hogy nyeljem magamba, töltődjek fel, csókoljam ki a lelket a szájából, hordozzam, hogy aztán téged mérgezzelek vele. És meg fogom tenni, ebben nem kell kételkedned.
- Ahol most lakom, oda nem vihetlek magammal, csak férfiaknak van bejárásuk, de tudok egy helyet, ahol biztonságban leszel. És amíg te segítesz nekem, én is segítek rajtad. Nem akarom, hogy azt érezd, meg kell dolgoznod érte, de megállsz majd a saját lábadon is. Csak egy apró segítség kell az induláshoz. - egy szikra, egy lobbanás, ami majd viszi az eseményeket a maga útján, ami talán egy pizzázó felé vezet - Rajzolsz még? Talán szervezhetnénk neked egy kiállítást. Egy helyet, ahol rád találhat a szerencse. - vagy vonulj zárdába, bánom is én - Szeretném tudni, hogy kerültél ide, hogy mit csinálsz és mi történik veled. De azt hiszem, hogy ezek olyan titkok, amik csak rád és az Úrra tartoznak, nem igaz? Beszélek, hogy teljen az idő, hogy törődést mímeljen a lelkébe, hogy kezembe fogjam tojásnyi szívét, rózsaszínre fessem, ragyogjon csak, cukormázas, szopogatni valóan édes, mérgező és hamis. - "…ne igazodjatok e világhoz, hanem változzatok meg értelmetek megújulásával, hogy megítélhessétek: mi az Isten akarata, mi az, ami jó, ami neki tetsző és tökéletes." Zárom le hallgatása tényét Pál levelének egy részletével, az agyam apró szegecsekkel lesz gazdagabb általa, melyekkel felvésem emlékeztetőül, mennyire szeretném hallani a hangját. És hogy ehhez meddig kell elmennem, az talán Isten akarata. Következésképpen az enyém.
Anica Laurelle Bright
Kölyök
KARAKTERINFORMÁCIÓK
◯ Kor : 29
◯ HSZ : 89
◯ IC REAG : 70
◯ Lakhely : Fairbanks
◯ Feltűnést kelthet : Nem beszél és még kettő sétál belőle a város utcáin.
Nem tudok máshogy nézni. Ha haragszik érte, ha nem, kéklő lélektükreim nem tagadhatják le mindazt, amit a lelkem érez. Ha belesajdul a sajnálatba, hát sajnálkozni fognak, mit sem törődve azzal, hogy milyen érzéseket keltenek az atyában. Ha el kéne veszniük, akkor se tudnának változni. Ahogyan tükrük másik oldala, a gyermeki lélek sem. És nem is akar. Nem fáj a sajnálata, mert nem érzek belőle semmit. Csak kedvességét veszem magamra, törődését, őszinteségnek hiszem minden csalfa megnyilvánulását, mert könnyebb elrejtőzni a valóság elől, semmint kinyitni a szemem, s elfogadni azt. Kölcsönös sajnálkozásunk tengerében elmerülve a kezemet nyújtom lelke felé, halvány aranyfonállal hálózóm be bensőjét, hogy aztán majd amikor én a felszínre bukom, őt is húzhassam magammal, lelkének szálait örökké az enyémekkel összecsavarva, fonva, szőve, rögzítve. Mert hozzá akarok tartozni legalább annyira, amennyire vágyom rá, hogy ő tartozzon hozzám. Örökké és megmásíthatatlanul. Isten teremtményei vagyunk mindketten, ő a vezetőnk, de őt nem érinthetem, csak földi helytartójába kapaszkodhatom. ÉS nem szégyellem kimutatni mindazt, amit érzek, vagy gondolok. Nem kellenek szavak. Elég a tett, mely azóta űz a tisztelendőhöz, amióta csak először nem csapta be orrom előtt az anchoragei templom kapuját. Messziről feszíti meg íját a bűntudat és a szégyen, s célra tart egyenesen fekete hajjal keretezett üstököm felé. Képzelt vér mocskolja arcomon a bőrt, pírrá változva megjelenésében, miközben én lesütöm a szemem. Nem érdemlem a pénzét, nem is kívánom költeni. Ám mégis, ha adni kíván, nem utasíthatom vissza, nem sérteném meg vele. Majd az oltárra csempészem a fizetséget, a kölcsönt, ha valaha összeszedtem annyi pénzt, hogy bármilyen szinten vissza tudjam téríteni az anyagi javait, amit belém fektetett már. Hisz etetett. Itatott. Fürdetett. Közvetve. De ha magamba nézek, s a dolgokat olyanoknak fogadom el, amilyenek valójában, úgy közvetlenül is elfogadtam volna tőle, ha mindezt megcselekszi velem. Ettem volna a tányérjából, ittam volna a poharából, fürödtem volna a kádjában és aludtam volna az ágyában, mindezt úgy, hogy közben egy percre sem téveszt szem elől. Elvégre ő csak egy pap, nem lettek volna bűnös gondolatai attól, ahogyan végigcirógatja testemet a langyos víz, ahogyan a szappanhabtól síkossá és hófehérré válnak amúgy is világos szín, porcelán idomaim. Nem keltette volna fel vágyát, ahogyan előrevetem víztől súlyos, csatakos kígyókká váló, fekete fürtjeim a fürdőszobaajtónak háttal hajolva le, hogy mezítelenségemben nem zavartatva magam törülközőbe tekerjem éppen megmosott tincseimet. Ő pap. Szent ember. Sőt, szent. Nem is ember. Hajlamos vagyok hát így is gondolni rá, nem hinni földi gyarlóságában és szégyellni magam alkalmanként a sajátom miatt. Mert papnak pap, de férfi is, s engem még soha nem érintett meg egyetlen test sem úgy, ahogy más velem egykorú lányokat. Simon nem létezett. Nem égette bőrömet forró szerelme, nem simították végig minden ízemet mohó ujjai. Ártatlan vagyok? Nem. Csak érintetlen. Legalábbis egy bizonyos szemszögből így is mondható.
A titkodat nem ismerem. Gondolataid sötétbe burkolóznak előlem, paravánt vonva kettőnk közé. De mégsem hiányzik a tudás, nem szomjazom azt, hogy minden lélekbugyrodat bejárjam. Hiszek benned, ahogyan Istenben is hiszek. S ehhez a hithez a tudatlanság minden hívőt jócskán hozzásegít.
Csak férfiaknak, értem én. Nem érdekel, nem tölt el csalódottsággal. Szívem felszikrázik az örömtől, melyet az kelt bennem, hogy elvinne magához megint, ha tehetné. Sajnálja ő, hogy nincs rá lehetősége, ebben majdnem annyira biztos vagyok, mint abban, hogy amikor a legkisebb királylányról álmodom akkor magamat látom, s nem valaki mást. És igen. Mindkét dologban ugyanakkorát is tévedek. De amit nem tudok, az nem fáj, s ha tudnám sem hinném. Olyan mélyre sodort már ez a vak óceán, hogy egyedül nem vagyok képes kiúszni belőle, ha akarnék sem lennék képes rá soha. Jólesőn heverek egy lakatlan szigeten, felettem a csillagok mind azt ragyogják, hogy találtam egy őrangyalt, akit Isten oldalán ülő szüleim küldtek nekem. Az éji képekből kiolvasni vélem az összes csodás igazságot, melyet az atyáról gondolok, szent tetteiről mesélnek nekem elmém óceánközepi szigetén susogó növények, őt dicsőítik a huhogó baglyok és a velük versenyt morgó vadállatok is. És én hiszek nekik is. Mert könnyebb így védekezni a csúf igazság ellen, mely megmérgezné minden csepp véremet. Segítek neked? - egy pillanatra megtorpanok, kétkedőn, értetlenül döntöm oldalra fejem. Tekintetem csodás kékjében ott villódzik a kérdés, örvénylik, keresi a válaszokat. Mégis miben tudnék én neked segíteni? A kérdésekre a válaszom egy bólintás, igen, még rajzolok. Ha már úgyis állok, hát levetem hátamról a táskát, melyet már nem is emlékszem mikor kanyarítottam két ölelés között magamra, s kiveszem belőle a jegyzetfüzetemet. Szégyenkezés nélkül nyújtom át neki, hadd nézze meg a legfrissebb rajzaimat. A legkisebb királylány története egy fairbanksi fejezettel is folytatódik benne, egy hintán ül, s vele szemben egy férfi leleddz, combjaira simított kézzel, s igen, a királylány piros nadrágot visel. Ha megnézi, akkor hagyom neki, ha viszont visszaadja, akkor a füzettel együtt veszem vissza a hátamra a táskát, melyben minden holmim benne van. Az egész életem egy leopárdmintás hátravalóba csomagolva. Szegényes, boldog világ. Megrázom a fejem. Nem, nem titok, hogy mit csinálok, nem titok, hogy hogy kerültem ide. Tökéletesen egyszerű, bármikor leírhatnám neki. Talán naplót kéne vezetnem, a abban megmutogatni a soraimat mindazoknak, akik rólam érdeklődnek. De nem. Szeretem ezt az eljátszósdit, érdekes, amikor félreértenek. A kiállításra nem reagálok, bár nem hiszem, hogy bárkit érdekelnének a képeim. Tudom én, hogy jók, de csak firkák, képregények, történetek rajzokba foglalva, valamint benyomások a világról. Ez azért nem olyan nagy dolog. De ha szeretné, szervezzen, nem állok az útjába, elvégre ez is azt jelenti majd, mint mindegy egyéb cselekedete: hogy szeret engem. (Bár szeretne! Bár ne lenne pap..) Törődik velem. Messzire. A hangom az enyém, az én titkom, olyan, ami nem jár akárkinek. Még neki sem. Hiába idézi az egész Bibliát, hiába tesz értem bármit, ő nem Simon, nem Henrik és nem a szüleim. Nem fog soha úgy szeretni, hogy megérdemelje azt, hogy megszólaljak előtte. Nem lesz mellettem életem végéig, mint a társam, nem bújik majd mellém az ágyba és nem nemz nekem gyermeket szerelemből. Nem kényeztet majd a teste, nem ízlelem meg soha a csókját és nem fogom elhinni soha, hogy tiszta szívéből, őszinte szerelemmel szeret. Mert ő pap. Katolikus. Nem házasodik. Oltár elé nem vezeti a nőket, hanem várja őket amögött, hogy megáldja sorsukat, vagy Isten kegyelméből hozzáadja őket máshoz. Én csak ahhoz fogok beszélni, akibe beleszeretek. Csak ahhoz akarok. És most, hogy mindezt így tisztáztam magamban, íme a legnagyobb, fertőzött igazság velem kapcsolatban, amit nem mondok el soha:
Neked akarom adni az első és utolsó szavaimat is. Neked. Akarom. Te állsz hozzá a legközelebb. Most és mindörökké. Ámen.
Érdemes lenne végiggondolni mindazt a különlegességet, amibe belecseppentünk. De mégis mit nyernék vele? A magam részéről semmit. Kérdéseim vannak, ezer és egy, de amiből túl sok van, az sosem értékes, így kiseprem hát elmémből mindazt, amit feleslegesnek ítélek meg, és csak azokat hagyom ott, amiknek valóban van jelentőségük. Ha nem lennék az ami, ha nem tépné húsomat minden Teliholdkor a négykezű szörnyeteg, vajon akkor is ezt jelenteném a számára? Nem beszél, nekem vannak már szavaim, már elég idős vagyok hozzá, de tudom, hogy milyen, amikor némaságba öltözik a jajveszékelés és a testet felrázó zokogás. Hallottam a saját fejemben. De így, hogy minden másodpercben érzem Őt, nem is kell szó, nem is kell egy nyikkanás se, reszketeg áldozati bárány, nem mond semmit, mégis mindent tudni vélek arról az ártatlanságról, ami valahol, mindennek a mélyén a magaméhoz illően szennyes és sötét. Amikor kérdésekkel teli oldalra dönti hattyúnyakát, fürkésző bizonyossággal illetem, talán megbújik egy mosoly a szem körüli ráncokban, ha az ajkakban nem is. Elméletek, megint az a sok kérdés, amikre nincs válasz, kincs vagy, üzenik a fekete szemek, hisz már mondtam, talán ez a találkozás visszaadta a "reményt", amit ő annak hihet, én pedig lehetőségnek, mely valamely úton-módon, de mégis saját felemelkedésem szolgálja. Mindig is szerettem a rajongást, akkor is, ha pont azoktól nem kaptam meg, akiknek kutya kötelességük lett volna illetni vele. Neki nem az, ez csak rajta áll, és bármennyire vakartam le a hátamról Anchorage-ben, annak teljességgel más okai voltak. - Ne riadj meg kérlek, nincs rá okod. - simítja arcát a megnyugtató hang, mint a halovány szél, ami néha bele-belekap a hajunkba - Csak gyere velem az Úr útján. Hogy visszatérhessek. Kérem nyájasan, tudom, a legnagyobb örömmel teszi, hiszen már percekkel ezelőtt is felcsillant a szeme, amikor megosztottam vele, hogy ezt a találkozást talán az Úr tervezte, mint mindent, mert ugyebár ő Mindenható, az útjai kifürkészhetetlenek, talán egymás nélkül nem is tudnánk kicsomózni ezt a gordiuszit. Mert a hit már csak egy ilyen összetett dolog. Ragyog, megbicsaklik, őrült tombolás vezérli, szerelem, öngyilkos imádat, önfeláldozás. Majd mélyrepülés, légikatasztrófa, frontális ütközés a realitással, és a mocsári szörnyeteggel, a Sárkánnyal, mert ez mind az Ördögtől való, aki cinkosommá növekedett serdülő éveimtől kezdve. Örömmel és érdeklődéssel mosolyodom el, hogy még táncoltatja a ceruzát, ez talán tényleg maradéktalanul őszinte, mert ebben osztozom, művésznek mondhatom magam, vagy csúfolhat annak a világ, értem én, hogy önkifejez, mert más eszköze nincs rá - nekem sincs, csak a végtelen sorok, betűrajzok, lángoló mondatok szélére ül a hiány és a fájdalom. Ezzel az érdeklődéssel veszem át a friss rajzokat, és ami abban a pillanatban történik... tüzes vasként szúrja át a tüdőmet. Hosszú pillanatokig ragad oda a feketeség a legkisebb királylányra. És a bestiára a lábai előtt. A nadrág pirosa vibrál a szemem előtt, érdeklődésem pedig úgy ágaskodik fel bennem, mint egy nagymacska, pont olyan pettyes, mint Laura táskája és cipője bélése. Lassan vagyok csak képes elszakadni a képtől, fejemmel együtt emelem a tekintetem cserkésző ragadozó módjára, enyhén oldalra döntve, mintha csak azt kérdezném, honnan tudsz róla, de néma maradok, szavak nélküli, akár csak ő, és bármennyire tudom, hogy helyes volna, képtelen vagyok visszaadni neki az alkotást. Szabad kezem az arca felé indul, hogy ujjaim hegyére támasszam az állát, mint egy nemes ezüsttálcát, hogy rekedjen bent a levegő, szakadjon meg dolgozni a szív. Elszakadok az élettel teli szemektől, lejjebb mustrálom, időzök egy keveset a szóra sosem nyíló száján, haladok lejjebb, piros nadrág, nem az a piros, egészen más, mégis más időben, másért hordozza a tüzemet. Hát elloptad volna a Másik látását? Te látod azt, amit ő képtelen? - Csodálatos. Ezzel a szóval érek vissza a szemeihez, engedem el a puha bőrt, aprón végighúzva rajta az ujjbegyeimet, mintha kapnék utána, mintha nem lenne elég, a beteges kíváncsiság, a dolgok ezen alakulása a csípőmet karistolja, és őszintén bánom, hogy nem tudok gyorsítani a játékon, csak elrontanám, összetörném, nem élvezhetném ki annyira, amennyire ebben a pillanatban vágyom. Nem lehetek több annál, mint amit képzel. Isten földi helytartója, az Ördög kacaját a lapockámra varrva tudom csak hordani. Minden mozdulat, szó vagy tekintet, amit kap belőlem az ennek a része, el kell vinnem, tovább kell űznöm, még ki kell tartanom, mielőtt összetörném az ábrándjait. Már nem vagyok biztos abban, hogy ezzel olyan hatalmas kárt tudnék okozni. És miért akarnék még egyáltalán ilyesmire vetemedni? Ha neki jobb volna így... A fiamnak is jót tett, de ő mégis más volt. Laura elméje azt hiszem, hogy ép, George-é soha nem volt az. - Hűvös az éjszaka. Jobb lesz hát sietnünk. Visszaadom hát a rajzot, megállom, hogy nem vetek rá újabb pillantást, nehéz, de megteszem. Ha nem bánja, miután elpakolt, átveszem tőle a táskát, egy egész élet, könnyű, mint egy tollpihe, neki mégis értékesebb a világ minden kincsénél. Ha lenne szívem, biztosan meghasadna. De megint csak kérdéseim vannak. Válaszaim nincsenek. Sosem voltak. Átfognám az apró vállat, ha többet nem is kap a testemből, mint annak földöntúli melegét, míg célba érünk, ezt legalább magára veheti, mint egy kabátot. Többet akarok. Gondolatok ébrednek, érzem, de még messze vannak a megszületéstől. De hely kell, körülmény kell, jól felfogott érdeknek kell csöpögnie még a csapból is, fűszerezze csípősre a fejetlenség és a négy fal magánya.
Mint egy kibaszott pedofil buzi, aki piknikre készül, vagy titkos randira, úgy lépem át a játszótér kerítését az éjszaka sötétjében, és telepedek le az egyik magaslaton. A dolog pikantériája, hogy a terület teljesen üres, sehol egy kölyök, de még egy kóbor állat sem, és nálam nincs kosár, hogy legalább úgy fessek, mint aki itt és most óhajt elkölteni egy rohadt romantikus vacsorát. Mi a fenét keresek itt? Jó kérdés, de adassék meg nekem is a kikapcsolódás lehetősége, a második vagy sokadik kölyökkor, amikor gondtalanul élvezhetek egy nyomorult hintát, vagy az isten tudja mit, amin ülök. A mai kölyköknek marha jó dolguk van, és fel sem fogják, hogy mennyire. Hol volt a mi időnkben ilyesmi? Sehol, mégsem sírtunk, megoldottuk másként, és ha igazán össze kellene vetnem a mi és a mostaniak életképességét, akkor azt kell mondanom, torony magasan nyertünk. Még a falka kölykei is mélyen kussolhatnak, mert amiket kapnak, az többnyire atyai simogatás ahhoz képest, ahogyan nálunk történt a nevelés, de ez nem az ő hibájuk, hanem a miénk. Egyelőre csak törökülésbe helyezem magam, és várok. Mire? Arra a szerencsére, amit eldöntöttem, hogy márpedig megvalósul, és összefutok azzal a nősténnyel, aki az információk szerint meglett korban van már, kurva erős, és kedveli Toddot, és nem halt bele a támadásba. Ő sem. A begyűjtött infók szerint érdekes módon idegen kóborokat ért támadás, akik igencsak friss húsnak számítanak errefelé. Ez több, mint furcsa, de nem foglalkozom vele, egyedül ezzel a nősténnyel, akivel még bratyesz is összefutott. A végeredményt hagyjuk, a lényeg, hogy itt van a városban, és engem kibaszott módon érdekel, ki az, aki ekkora erőnek a birtokosa, és hol volt eddig? No meg sok más egyéb is, legfőképpen az, mi a fene köze van Toddhoz, akit a jelek szerint még kedvel is. Nagy valószínűséggel egyedül van ezzel, de annyi baj legyen. Követtem, errefelé haladt el, akkor ha jók a számításaim, visszafelé is erre fog, ha nem, akkor is megtalálom, maximum erőteljes belebotlással csikarok ki egy találkozót tőle. A szfinx hozzám képest ipari tanuló, amilyen mereven ülök a még mindig nem tudom minek a tetején. Megdőlök kicsit jobbra, akár turista látványosság is lehet belőlem. Figyelek és várok, ez bőven elég, a zsebemhez nyúlok, ahol még mindig az a fénykép van, amit anno Emmának mutattam. Minek hordom magamnál, magánügy, legalább nem darts táblának használom, csak gyűröm állandó jelleggel. Vajon a nőstény is van annyira őrült, hogy játszótéren vezesse le a felgyülemlett energiáit, vagy csak én vagyok ekkora barom? Teljesen mindegy, a kilenc is páros, innen mindent belátok, amit lehet, amit kell, amit akarok, vagyis szemmel tartom a környéket, míg el nem jön a pillanat. Nem tippelek, remélek, hogy ha más nem is történik, de legalább errefelé vergődik haza is.
Ma egész nyugodt napot tudhattam magamnak. Sehol egy kölyök, sehol egy unoka vagy dédunoka… Nem mint ha nem imádnám őket, annak ellenére, hogy eléggé… sajátosan fejezem ki a törődésemet irántuk, de szó mi szó, mostanában eléggé felpörögtek körülöttük az események. Biztos van valami a levegőben… vagy a vízben, nem tudom. Vagy csak tombolnak a hormonok a fiatalok körében. Mindenesetre én értékeltem, hogy a mai napom „csak” munkával telt el, és semmi sem zavart meg – nincs is megnyugtatóbb annál, mint az egy m2-re jutó növényfajok számáról statisztikát készíteni, pláne, ha közben még fotózhat is az ember! Ebéd a szabadban, kikapcsolódásképp egy kis Darwin… Ahogy esteledni kezdett, szép lassan neki is láttam a pakolásnak, hogy hazafelé vegyem az irányt… És haza is értem, azt azonban már csak akkor vettem észre, hogy eltűnt az egyik jegyzetem, amikor meg akartam mutatni néhány fényképet a húgomnak, miket készítettem ma, munka közben. A gépet a kezébe is nyomtam, azonban utána sietve magamra kaptam egy vékony kis kardigánt, hogy egy zseblámpát felmarkolva el is induljak visszafelé, megkeresni elhagyott jegyzetfüzetemet… mert bár miénk a világ minden ideje, azért nem szeretek duplán dolgozni, pláne ilyen butaságok miatt. Úgy tűnik, szerencsém volt – alig fél óra séta, és néhány utcányira a házunktól meg is találtam a keresett kis noteszem… Azonban ha már idáig eljöttem, úgy voltam vele, hogy nem megyek haza üres kézzel. A legközelebbi kávézó felé vettem az irányt, hogy két nagy papírbögrényi jobb fajta kávé és egy csomag teasütemény kíséretében induljak haza, ezúttal egy kicsit más útvonalon, mint idefelé. Mióta a Vörös Hold idején Kilaunék tönkretették a játszóteret, úgy tűnik, a város elég pénzt gyűjtött össze a felújításra, és egész jól megcsinálták – új hinta, mászóka, kötélhinta, egyensúlyozós játékok, meg még lehetne sorolni, kész paradicsom! Népszerű is, nap közben csak úgy hemzseg a gyerekektől, mire azonban leszáll az éj, teljesen kihal a környék – ilyen éjfél tájra legalábbis mindenképp, nekem pedig nem az első eset, hogy hazafelé elidőzök itt egy rövid ideig, teret engedve a bennem lakozó gyereknek… Így terveztem most is, csak 5 perc hintázás, mielőtt tovább indulnék, arra azonban nem számítottam, hogy társaságom is fog akadni – ilyen koros, megtermett társaságom… Egy pillanatra megtorpanok, de aztán széles mosolyra húzódik a szám és már meg is indulok a kedvenc hintám felé. -Szép esténk van, nemde? -sétáltam el a hím mellett, majd lepakoltam az elemózsiát az egyik alacsony kis ülőfal tetejére- Csak így, egyedül, vagy vár valakit? -kérdeztem rá, majd le is huppantam az egyik szabad hintába, hogy ellökve magam, enyhén előre-hátra hajolva mozgásban tartsam a hintát.
Üdögélve ennek a valaminek a tetején -azóta sem sikerült beazonosítom, de kényelmes-, bőven jó arra, hogy elmerengjek az eddigi életemen. Normális vagyok? Soha sem voltam, főleg ha hozzáveszem, hogy immáron széles vigyorral a pofámon ülök, mint valami pszichopata állat, aki élvezi, hogy innen szép a kilátás, és egy hirtelen mozdulattal valaki nyakában landolva riogathat bárkit. Már azért sem lehetek komplett, mert éjszakai órákban vagyok képes itt trónolni egy nőstény miatt, mint egy romantikus hős, aki élete szerelmére vár egy titkos légyott kedvéért. Viccesnek találom a dolgot, vigyorom már lassan körbeér a fejemen, és én áldom az éjszaka jótékony hatását, mert rejtve marad az amúgy sem éppen bizalomgerjesztő képem. Mi van akkor, ha a nőstény nem erre jön? Megkeresem, de most várok, mert reményeim szerint akkor is erre vezet az útja, és lehet, nem két perce várok, ez az izé alattam beépült félig a seggembe, de úgy tűnik, a szerencse mellém szegődik. Először a szagot érzem, aztán feltűnik a nőstény is, és ahogy belép a játszótérre... érdekes. Nem tűnik agresszívnek, viszont meglett korú, vagyis erőnek sincs híján, bár ezt az őrület után is tudtuk, nem gyenge. Ki ő és mit keres itt? Mi köze van Toddhoz? Majd kiderül. Ahogy közeledik, már épp nyitnám a pofámat egy köszönésre, de megelőz, és beül egy hintába. Ezen elnevetem magam, nesze neked ki tudja hanyadik gyerekkor, és miért is ne? Ki tart vissza minket attól, hogy hintázzunk egyet? Beteg ötlet, de magam sem vagyok híján ezeknek. -Önnek is. Várok bizony, de azt hiszem, meg is érkezett. Ha megbocsájt, akkor csatlakoznék. Leugrok arról a szarról, és egyenesen mellécsapódok, a másik hintába, és most van az, hogy em kertelek, nem adok elő idióta történetet arról, mit akarok, hanem a közepébe vágok, vagyis előszedem Todd fényképét, és miközben bemutatkozom, máris megmutatom. Hazárdírozok, tiszta sor, de néha megéri a kockázat. -Dante LaRusso, és ha jól tudom, akkor ön ismerte őt, ezért vagyok itt. Todd képe... még jó, hogy nem lyukasztgattam ki darts nyilakkal, hanem megtartottam, mondván egyszer még jól jöhet, akármire. Talán a megérzésem nem csalt, vagy ki tudja? Jól nézhetünk ki, két idióta felnőtt hintázik az éjszakában. Tiszta szerencse, hogy ez nem tiltott tevékenység, és a játszóteret nem figyelik a nap 24 órájában.
A férfi nevetésére csak mosolyogva vállat vonok. Nem csak a fiatalok kiváltsága a szórakozás, nem igaz? Az meg a másik, hogy ennyi „nevelés” és fegyelmezés után nekem is kell egy kis kikapcsolódás, ha már minden leszármazottam csak a balhét meg a bajt vonzza magával. Miért nem bírnak egy percre sem nyugton maradni? -Nahát, micsoda megtiszteltetés! Csak nyugodtan. -mosolyodok el szélesen. Naná, hogy engem várt, Emma drágám, remélem, most csuklasz, mert ha rajtam múlik, egyhamar nem fogod abbahagyni. Úgy tűnik, hiába beszélek annak a lánynak is, hogy előre kérjenek időpontot tőlem, na meg a késő délutáni, esti órákban tudnak elérni… de hogy ilyen későn? Áh, mindegy is… Csak a mellettem lévő szabad hintára mutatok, szerencsétlen balfácán nem tehet róla, hogy az Alfája ilyenkor küldte ki utánam szimatolni… Az, hogy ilyen gyorsan a tárgyra tér, szeretett kis Diegóm fényképét előrántva, egy kissé meglep, de értékelem, hogy legalább nem húzza az időt, nem rabolja a perceket, hanem egyből a tárgyra tér. A fénykép után nyúlok érdeklődő tekintettel. -Szabad? -kérdezek rá, majd ha engedi, akkor elveszem a képet, hogy közelebbről is megnézhessem azt. Tény, hogy a kicsikém az. Tény, hogy a képen még mindig ugyanolyan jóképű férfi volt, mint amikor elváltunk – nem hiába, mégiscsak az én fiam. -Ha lehetséges, ebből szeretnék egy másolatot magamnak is. Amikor elváltunk, esélyem sem lett volna fényképet készíteni róla emlékből, lévén, még túl fejletlen volt az akkori technika az ilyesmikhez. Hol, mikor készült ez a kép? -nézem továbbra is a képet, s csak akkor pillantok fel róla, amikor a férfi bemutatkozik - Jyotsana Sharma, de gondolom, önnek már nem újdonság a nevem. Igen, ismertem Toddot. Mit szeretne tudni pontosan, hogy hozzám fordult? Meg kell mondjam, hogy sajnos elég rég elváltak az útjaink. Ön ismerte személyesen? -kérdezek vissza, mert valószínűnek tartom, ám ennyi erővel bármelyik farkast ráállíthatták az ügyre, vagy az is lehet, hogy valami buzgómócsinggal van dolgom, akiben túlteng a bizonyítási vágy az Alfája iránt, valójában meg köze nincs az én kis drágámhoz. Nincs is annál „szebb”, mint amikor a hülyeség szorgalommal párosul. Mindenesetre amíg felel nekem, addig meglököm magam, ha már hintán ülök, ne legyen hiába...
Hinta, olyan régen volt rá alkalmam, hát hajrá, vágjunk bele, mert miért is ne? Merje valaki azt mondani, hogy ez nem nekünk való, csúnyán fogok rámordulni. Hülyének nézném a nőstényt? Eszem ágában sincs, pontosan tudom, hogy számított arra, valaki fel fogja keresni a falkából a történtek után. Akkor pedig minek adjam elő az ártatlant, aki egészen véletlenül járt erre, és sajátos magányában csupán társaságra vágyott? Idősebb tőlem, akkora állat pedig nem vagyok, hogy belemenjek egy kilátástalannak tűnő harcba, főleg akkor, ha esetleg nem is szükséges. Lehet anélkül is kommunikálni, és itt az ideje, hogy így viszonyuljak a kérdéshez, elvégre nem lezúzni kell minden áron, csupán finoman érdeklődni. -Köszönöm, inkább nekem az. Paraszt vagyok, tudom jól, de most mégis megvárom, míg a nőstény a maga mellett lévő hintára mutat, és csak akkor foglalom el, nem előbb. Az idejét sem rabolnám sokáig, csupán érdekel néhány dolog, amit meg akarok tudni. A képet lassan be fogom kereteztetni, tényleg, már másodszor nyújt jó szolgálatot, akkor pedig sajnálom, de nem félek használni.Szükségem van rá, és bármennyire is gyűlöllek a kölyköm megöléséért Todd, legalább halálodban segíts már egy kicsit. -Természetesen. Átnyújtom a képet, és megállom, hogy köpjek, vagy pofát vágjak, rezzenéstelen arccal figyelem a nőstény reakcióit. Ismerte, nem kérdés, és kedvelte, hiszen egy pillanatra sem inog meg, inkább mintha szeretet töltené el, vagy a fene tudja. Na de ő kicsoda? Todd nőstényét ismertem, vértestvéreiről ugyan nem sokat tudtam, de a falkában nem voltak, míg én ott voltam, azt pedig tudnám, ha utánam érkezett. -Hogyne. Mint látja, én is emlékként őrzöm. Chicagoban, az 1800-as évek végén. A bemutatkozást sem hanyagolom, mit szarozzak kitalált nevekkel, nem szokásom, ha meg kell döglenem, akkor meg olyan mindegy, de nem tervezem. A válaszból azonnal kiszűröm, hogy bizony jóval idősebb lehet, mint amire én betippeltem. 400-at mondtam volna első blikkre, de egyik idős hímünk sem említett olyat, akinek köze volt Toddhoz. A farkasa energiája ismerős, Toddé is ilyen volt, de ez erősebb, tehát vértestvérre tippelek első körben, vagy a fene tudja, várok. -Nem, valóban nem, tudom, hogy hívják, és azt is, hogy részt vett abban a csetepatéban, ha fogalmazhatok így, ami történt a közelmúltban. Volt szerencsém hozzá, ő volt az Alfám egykor, tulajdonképpen ott tanultam meg mindent, ami az életbenmaradáshoz kellett. Kemény kezű volt, de nem haragszom rá, már nem. Ön nem a falkája tagja volt, jól sejtem? Gyors fejszámolást végzek, az öreg 500 környékén lenne most, ha bratyesz nem ölte volna meg, tehát ha ez a nőstény sosem volt a falkában, akkor még attól is idősebb, mint amit most gondolok. Hazugságon sem kaphat, egyetlen egy dolog miatt nem tudtam soha megbocsátani Toddnak, mégpedig a kölyköm miatt, pedig ma már értem, miért tette azt, amit, de akkor... akkor még nem. -Tényleg mindig forrófejű volt, vagy az évek hozták magukkal? A hintázás jót tesz, élvezem a szelet, és még le sem szakadt alattam, ami már külön pozitívum, és az sem izgat, ha valaki a falkából meglát, nincs mit magyaráznom.
Az eddigi viselkedése alapján felírhat a férfi egy piros pontot magának. Az én leszármazottaim miért nem képesek ilyen szófogadóan és jól nevelten viselkedni? Nézem a képet, nézegetem, és közben megannyi kedves emlék ötlik eszembe. A csetepaté hallatán gyanítom, a Vörös Holdra gondol, mert a hőn szeretett Alfájának világosan a tudtára adtam, hogy szájzár – nem szeretném visszahallani az ott történteket. Bár, belegondolva lehet, mégiscsak arra az esetre gondol, a Vörös Hold éjjelén a Protektorral volt randevúm, nem az ő valamelyik falkatársukkal. Remélem, ennél jobban nem járt el az olasz szája, vagy ne lepődjön meg, ha legközelebbi találkozásunkkor rajta próbálom ki a Wingardium leviosát . Mondjuk a Hotel tetején állva, csak hogy ne mindig a sziklaszirteket koptassuk, csak félő, hogy lepkekaki nem sok, annyi sem maradna belőle a befuccsolt lebegőbűbájom után. -Ezt nevezem! Más a babakelengyét sem őrizgeti ennyi ideig, akkor se, ha az történetesen épp egy úszópelenka. Hihetetlen ez a mai világ, mennyi mindent képesek feltalálni az emberek. Bezzeg 300-400 évvel ezelőtt, azt sem tudták volna, hogy az meg mi fán terem. Vagy mire lehet jó. Mondjuk fogadok, a mai fiatalság azt se tudja, hogy épp susinkát eszik, amikor a fán aszalódott, éretlen kék szilvába harap. -kalandoznak vissza a gondolataim a régmúlt emlékek vizeire, amikor eszembe jutnak az imént elhangzott szavak. -Ó, szóval a falkájában élt. Jól sejti, sajnos nem voltam tagja a falkájának, pedig mennyire élveztem volna! Emlékezetesebb lett volna, mint kőkonszignációt készíteni a Piazza del Campidogliora, pedig az sem lehetett unalmas munka… az az elnyújtott, trapéz alakú tér, perspektivikus optikai csalódással megfűszerezett burkolatmintával fűszerezve, hmm… Ellenben gondolom, jól ismeri Toddot, olyan nehezen viseli el a családja közelségét, mint egy Intel Core i5 processzor egy 30 000 amberes villám okozta áramerősséget. Azt hiszem, ő is instant robbant volna, ha egyik nap arra ébred, én is csatlakozni akarok a falkájához. Szerintem minimum másik bolygóra kergetett volna, fénykarddal hadonászva a hátam mögött.-mosolyodtam el, amikor pedig a forrófejűség jött szóba, csak fáradt sóhajjal fújtam ki a levegőmet, miközben néhány pillanat erejéig szótlanul tovább néztem a fényképet. Azt hiszem, ez a reakcióm többet mondott minden szónál, de ha még sem lett volna elég, rá is erősítettem az igazságra. -Olyan volt a forrófejűsége, mint a nehézfémszennyezés. Minél több idő telik el úgy, hogy nem kezelik a problémát, annál súlyosabbá és veszélyesebbé válik. -és azt hiszem, megállapíthatjuk, hogy kicsi Diegóm orvosi állapota olyan egyedülálló eset lett volna, aminek bármelyik kórház minimum egy teljes kartotékszekrényt szentel, ha nem egy fél könyvtárat. -Nem hiszem, hogy él olyan ember, őrző vagy vérfarkas a Földön, akivel ne lett volna baja. Maga mivel tett keresztbe neki?
• az új játék - amit nem nevezünk nevén - szavai •
A megbeszélt időpont előtt körülbelül tíz perccel érkezem. Estefelé jár az idő, a játszótéren mindössze két kislány játszadozik. Nem lehetnek többek hat-hét évesnél. Leülök az egyik padra, tekintetemmel a szülőket keresem, csakhogy nem látok sehol sem felnőttet. Persze ott vannak a járókelők, bár ők sincsenek sokan, de senki olyan nincs, aki szemmel láthatólag a gyerkőcre figyelne. Pár perc után az egyik lányka puszival köszön el a másiktól és elviharzik, néhány szívdobbanásnyi ideig bámulom azt a pontot a közeli sarkon, ahol eltűnt. Gondolatban messze járok, éveket röppenek vissza, akaratlanul is eszembe jutnak a lánykáim. Lehunyva a szemem képzelem magam elé az arcukat, látom a szemük élettel teli csillogását, hallom a kacajuk, érzem, ahogyan melegség árad szét bennem egy-egy puszi, vagy ölelés hatására. Kezemmel tapintom ki a felsőm alatt vékonyan dudorodó karikagyűrűmet, a férjem arca jelenik meg előttem. A kellemes érzéseket aztán átváltják a rosszak, nem látok semmi mást, csak a nagyobbik lányom élettelen, összeroncsolódott kis testét, majd a férjem könnyáztatta arcát. Mélységes fájdalom, összeroppanás, tehetetlenség. A múltból Annabelle érkezése ránt ki, mosolyogva nézek rá, egyik kezének megszorításával üdvözlöm. - Mehetünk? - gondoltam itt találkozunk, majd a kórház felé vesszük az irányt, út közben pedig beszélgethetünk. Kézenfekvő hely a kórház a "gyakorláshoz", azt hiszem az elmúlt időszakban eleget tanultunk ahhoz, hogy élesben is kipróbáljuk, hogyan is áll a dolgokkal Annabelle. Alighogy teszünk pár lépést, gyermeki sikoly fagyasztja meg a vért az ereimben. Érzékeny vagyok mindennemű fájdalom kifejezésre, pláne, ha gyermekektől érkezik. Ijedten kapom a fejem a mászóka irányába, ahol az előbb a kislányt láttam, sokáig keresnem sem kell, hogy rábukkanjak. Aprócska, kifacsarodott test a játékszer tövében, orromat megcsapja a vér fémes illata. Egyetlen pillanatra pillantok csak a mellettem álló nőstényre, máris rohanok a lány felé. Nem gondoltam volna, hogy ennyire élesben kell majd véghez vinni ezt az egészet, de talán így tanulhat a legtöbbet. Földre érkezem az eszméletlen lány mellé, a fején hosszú vágásból szivárog a vére, jobb karja eltörött; ezek a felszíni sérülések. Nagyon bízok benne, hogy ennél komolyabb baja nem esett, az viszont biztos, hogy azonnali segítségre van szüksége. Gyorsan kapom az ölembe, hogy egy házak közt megbúvó, néptelen kis sikátorba siessek vele. Nem szeretném, ha túl sokan látnák azt, mit is fogunk csinálni. - Nem gondoltam volna, hogy egyből a mély vízbe doblak, de talán így tanulsz a legjobban - tudom, hogy más nyomás alatt és nyugodtan gyakorolni, de egészen más a dolog akkor, ha sürgősen segítségre van szükség - Vegyél pár mély levegőt és koncentrálj. Hunyd le a szemed, képzeld magad elé az energiát, amint körülötted kavarog, majd körbeveszi a lányt, felkutatva a sérült testrészeket. Érezd a fájdalmat, ahogyan az ő kis testéből átáramlik a tiédbe - próbálok magyarázattal is segíteni, ezt elég sokszor mondtam már neki és mivel ígéretes tanítványnak bizonyult, szerintem most sem lesz gond. Az én energiáim nyugodtan kavarognak körülöttünk, erőt, támaszt nyújtva a nősténynek, tudatva vele, hogy itt vagyok, nem kell aggódnia. Elbukni nem tud, mert segítek, a kislánynak azonban szüksége van rá.
Örömmel találkozom mindig az új Teremtőmmel, és már valamilyen szinten az is megnyugtat, hogy Castorral megbeszélték a dolgokat. Mármint, az éppenséggel nem, hogy még mindig nem érzem értelmét a falkalétemnek túlzottan, és könnyen lehet, hogy Hope úgy dönt, ismét elhagyja Fairbankst, akkor vele fogok menni, ezt persze még nem mondtam neki, és az is előfordulhat, hogy nem fogja engedni, de egyelőre még nem kell ezen gondolkodnom. Elképesztő egyébként, hogy mennyivel könnyebb így a lelkem, most már tudom, hogy Malcolm farkasa a farkasom párja volt, azé, aki már nem létezik, az emberi oldalam csak szomorúságot érez már, egykor szerettem úgy is, persze, de mikor elhagyott, kiölte belőlem az érzést, a farkasból azonban semmi sem tudta, ő siratta a párja elvesztését. Az új csodámnak nincs másik fele, és nem is olyan számító lélek, mint az előző, hisz egész más személytől erednek ők ketten. Sokkal tisztább és békésebb, fényévekkel jobban hasonlít hozzám, és én ennek őszintén örülök. Csak azóta jöttem rá, mennyire kilátástalan volt vele a további sorsom. Látom, hogy elréved, épp ezért nem szívesen közelítem meg, van, hogy szükséges elmerülnünk a múltban, annak minden kellemetlenségével együtt, ennek ellenére tudom, hogy nem sok esély van arra, hogy lehunyt szemmel is figyelmen kívül tudja hagyni jöttemet. Így aztán csak akkor köszöntöm mosolyogva, mikor rám vetül a pillantása. - Szia! Persze. Hogy is ne mehetnénk, bárhová, noha a kórházban ma nem volt dolgom, de bármikor mondhatom azt, hogy csak munkamániás vagyok és rá kell néznem a kis betegeimre. Egyébként is elő szokott fordulni gyakran, olykor, ha a falkában sem kell semmit csinálni, nem tudok mit kezdeni a rám szakadó 24-48 órás üresjárataimmal. A sikoly azonban hamar elmos minden más tervet, s én is csak azon kapom magam, hogy szaladok a kislány felé. Pont egy gyermek, istenem, ilyenkor mindig meghasad kicsit a szívem. Vajon hol vannak a szülei? Hogyan hagyhatnak egyedül egy ilyen kis tündért? Érthetetlen számomra. Megyek Yee után, és az az egy vígasztal, hogyha esetleg nekem nem sikerül, ő itt van, és tud rajta segíteni. Izgultam, bár szerintem sokat gyakoroltam eddig is, de ki tudja, hogy miként megy stresszhelyzetben. Orvosként olyan plusz tartalékokat hoz ki belőlem, amiknek a meglétéről sokáig nem is tudtam, ám fogalmam sincs arról, hogy a farkasnál mi a helyzet ilyen téren. - Rendben. Lehunyom hát a szemeimet, más ez, mint orvosként, akkor szükségem van rájuk, ám most nem velük kell látnom. Farkasom energiái könnyű fuvallatként érkeznek, nem törnek ki hívatlanul, puha takaróként tekeregnek a kicsiny test körül, tudom, hogy lélektükreimben már karmazsin lángok égnek, sokkal félelmetesebbnek mutatva, mint amilyenek vagyunk, de jelenleg ebből semmi sem látszik. A látható sebekkel könnyebb, a fején keletkező vágás szinte pillanatok alatt jelenik meg az enyémen, gond nélkül viselem, kicsiny karja már nem lóg sután, csontja újra épp és egész, míg tudom, hogy a sajátomat helyre kell majd tennem, nehogy rosszul forrjon össze. Eddig könnyű volt, az már egészen más, hogy a nem látható bajokat megérezzem. A testemet feszítő fájdalom nem segít túl sokat, de ettől még kutakodom, valami gond van még, érzem. A szíve gond nélkül dobok, hallom, a levegővel lehet valami, a tüdeje talán? A légzése zavaros, mintha belekerült volna valami a légutakba. Talán egy borda átlyukasztotta a tüdőt? A fiatalabbak jóval törékenyebbek, hisz jóval veszélyesebben élnek, mint a felnőttek, én ilyen idősen már olykor képes vagyok elhűlni azon, hogy miként is képesek felengedni a gyerekeket a mászókákra. Tudom, milyen ügyesek, de vakmerőek is, onnantól pedig elég egy apró bizonytalanság, és kész a baj. - Van egy kis belső vérzése, a tüdejébe is jutott belőle. Csak azért mondom, hogy kijavíthasson, ha tévedek, de egyre biztosabb vagyok a dologban, így már a bordára koncentrálok, és felkészülök arra az érzésre, hogy hamarosan átmenetileg nem fogok kapni levegőt. Orvosként már felvágtam volna, és minden másodperc számítana, most úgy érzem, kicsit több időm van, de attól még nem szórakozhatok. Nem halna bele, ha időben kiérne hozzá a mentő, de nem volt senki itt, aki riaszthatta volna őket. Megfeszítem a felsőtestemet, fogalmam sincs, nálam ugyanaz a borda miként tört, de már csak a méretkülönbségekből adódóan sem ugyanúgy. Ez most nem számít, az ő tüdején még ott a lyuk, így most arra koncentrálok, ez már nehezebben megy, elég komoly, és megküzdök érte, hogy sikerüljön orvosolnom a problémáját… Talán csak annak köszönhetem a sikeremet, hogy nagyon korán orvosoltuk a problémát, így a belső szerveiben nem indult el a dominóhatás, nem kezdett még leállni semmi. Szerencséje volt. Ettől még én elég gyatra állapotba kerültem, és a sikátor oldalának dőlve próbálok küzdeni minden egyes levegővételért. Nem lesz gond, a regenerációm megoldja, a törések húzósabbak, de maximum meglátogatom Ems-t majd, hogy szadizzon meg egy kicsit.
Szinte pattanásig feszül a pillanat, cselekednék, lépnék előre, hogy tegyük, amit kell, de türelemre intem magam. Ha valamit, hát ezt nagyon jól megtanultam a megélt évszázadok alatt; türelmesen, csendben várni, némán figyelni az eseményeket. Most sincsen másképpen. Mindenféle gond nélkül térdelek a kicsiny test mellett és figyelem, ahogyan Annabelle lehunyja a szemét, érzem az energiáit, látom, ahogyan koncentrál. Nagyon jó. Nyugodtnak tűnik, mégis feszít az érzés odabent; minden perc számít, a kislánynak szüksége van ránk. Szüksége van Annabelle-re. Ugyanakkor ott van a tény, hogy ez a Kölyköm első komolyabb, ilyen élesben történő „gyakorlása”, amit már nem is igazán nevezhetnék gyakorlásnak. A Mártír gyógyít, önzetlenségét előtérbe helyezve vállalja magára a törékeny test minden szenvedését. Bólintok a szavait hallva, egyetértek vele, nincsen indokom, hogy kijavítsam, hiszen nagyon is jól látja a helyzetet. Kemény és nehéz a feladat, én pedig ha az érzelmeimet háttérbe helyezem, akkor nagyon is tekinthetem ezt egyfajta próbatételnek. Most kiderül, Annabelle hogyan képes használni az erejét, képes-e átvenni a sérüléseket. Tudom, hogy sikerülni fog neki, hiszen eddig is minden rendben volt, ezúttal sem lesz másként. Biztos vagyok benne, hogy ezúttal sem lesz csalódásban részem. Szinte felforrósodik a levegő az energiák kavargásától, amikor a folyamat elkezdődik, én magam is lehunyom a szemem, mintha érezném a bőrömön a vibrálást. Ami most itt végbemegy, az egy csoda. Egy olyan csoda, amelynek mi magunk is a részesei vagyunk, amelynek megteremtője maga Annabelle. Valami olyasmit adott, amire nagyon kevesek képesek és még annál is kevesebben mondhatják el magukról, hogy részük volt benne. Csupán egy pillanat, míg tekintetem elzárkózik a külvilág elől, pár szívdobbanás után már ismét az előttem pergő eseményeket figyelem. A sérülések átvétele befejeződik és elégedetten állapíthatom meg, hogy a kislánynak semmi baja. A büszkeség lassan kezd kibontakozni a mellkasomban, hogy aztán szétáradhasson az egész testemben, mintha csak valami édes méz volna. Az érzés a kék szempárban is megtelepszik, így pillantok a Kölykömre. Jó pár pillanatig azonban nem szólalok meg, hagyom, hogy minden porcikáját átjárja az érzés, és itt nem a fájdalomra gondolok. Visszagondolok az én első ilyen esetemre, amikor az öcsém mellett ültem. Egészen véletlenül sikerült beindítanom a folyamatot és habár eszméletlenül furcsán éreztem magam miatta és értetlenül álltunk a dolog előtt, mégis jóleső érzésként töltött el a tudat; valami egészen nagy dolgot vittem véghez. Megszabadítottam valaki a szenvedéseitől, a fájdalmaitól, hogy én magam hajtsak fejet a kín előtt. Ebben az esetben Annabelle a halál torkából ragadta ki a kislányt és hiába minden fájdalom, bízom benne, hogy pozitív dologként éli meg. Elvégre ezt jelenti az Önzetlenség, nem igaz? - Annabelle.. - szólalok meg végül, közelebb húzódva hozzá, hogy két tenyerem közé foghassam egyik kezét - Hogy érzed magad? - nyilvánvalóan vannak fájdalmai és habár ezekre is kíváncsi vagyok, sokkal inkább érdekel az, mit élt át az elmúlt pár perc alatt. Hogyan élte meg ezt az egészet. - Mikor fellélegeznél, hogy megcsináltad, hogy vége, akkor rájössz, hogy még nem igazán lehet lezárni ezt az egészet - lehet lelombozóan fog hatni a mondanivalóm, de bizonyos esetekben még ilyenkor is akad tennivalónk - Előfordulnak olyan helyzetek, amikor a sérülések átvétele után még cselekednünk kell. Ilyen ez a mostani is. Elvégre nem hagyhatjuk itt a kislányt. Mit csinálnál vele? - tudom jól, hogy már maga a gyógyítás eléggé megterhelő lehetett, de ha már egyből a mélyvízbe dobtam, akkor legyen ténylegesen mélyvíz. Most még itt vagyok, most még segíthetek, most kell megtanulnia. Nem leszek mindig mellette, hogy támogassam, nem is hiszem, hogy támogatásra lenne szüksége. - Most pedig hazaviszlek. Hozzám - ő is ellátásra szorul, nem fogom itt hagyni. A rendben van, hogy mélyvíz és egyből kemény megpróbáltatások, de azt hiszem elsőre bőven elég volt ennyi. Ebből nem engedek, így kis türelemre intem, majd eltűnök, hogy körülbelül hat-hét perc múlva már a kocsival parkoljak le a sikátor bejáratánál. Segítek neki felállni, ha igényli, majd beszállni az autóba és indulhatunk is.
Tudom, hiszem, hogy semmire sem jutnék, ha elsietném a dolgokat, az nem vezet jóra, főleg az én esetemben, elvégre még nagyon tapasztalatlan vagyok ezen a terepen, és nem szeretnék helyrehozhatatlan hibát csinálni. Tudom, hogy itt van, és bármi van, helyre fogja hozni a hibámat, de én úgy indulok neki, hogy nincs második esély, akkor sem lenne, ha egyedül lennék, hiszen nem lehet ott mindig mellettem. Valahol a szívem mélyén igenis bízom benne, hogy meg tudom csinálni, hisz miért is ne tudnám, ez az életem, eddig is ez volt, a gyermekek megmentésére esküdtem fel, s most már a vérvonalam is adott ahhoz, hogy segíthessek. Mindvégig önzetlenül éltem az életemet, háttérbe szorítva a saját igényeimet, a múlt évben pedig rájöttem arra is, nem hiába, hisz amint egy kicsit is önző vagyok, és a saját boldogságom számít, tönkremegy minden. Soha többé nem fogok megengedni magamnak akkora hibát. A másodpercek lassú patakként csordogálnak, érzem, hogy ő gyógyul, valamint én ezzel párhuzamosan sérülök, egyre jobban fáj, bár tudom, nekem nem halálosak azok, amik a gyermeket megölnék, így nem fenyegethet az a veszély, hogy túlzásba esem, és az életembe kerül, bár nem ez a cél, ha azon múlna, még az életemet is képes lennék feláldozni érte. Egy gyermekért bármikor. Hisz ők még olyan keveset élhettek, nem tapasztalták meg az élet csodáit és szépségeit, nekik még kell idő. Nekem már nem biztos. Mikor kinyitom a szemeimet, már csak arra van erőm, hogy megtámasszam magam a sikátor falán, és figyelem, ahogy az apró test egyenletesen veszi a levegőt. Állapotomhoz képest meglepően könnyedén mosolyodom el, elidőzik a tekintetem a kis arcon, és igen, nagyszerű érzés, hogy segíthettem rajta, az ár nem számít, sosem számított. Az én lelkemnek már csak ez hoz némi enyhülést, ha segíthetek, rajtuk, s talán bárki máson is, hisz azelőtt nem számított, kinek az életét kell megmentenem, megtettem volna bárkiért, legyen a szíve tiszta, vagy fekete, akár a szén. Egyáltalán nem lényeges. Megtenném újra, még azért a féregért is, előttem senki se vérezzen el, ha képes vagyok tenni ellene. Mikor megszólít, kissé ködös, de mosolygós tekintettel pillantok fel a Teremtőmre, elképesztő érzés, hogy ő van nekem, hogy olyan, amilyen, sosem fogom tudni eléggé meghálálni, hogy ekkora kegyben részesített. Nagyon régóta nem a gyász, hanem az öröm szül könnyeket lélektükreibe, egyelőre csak bólintani bírok, szerintem érzi, mi ment végbe bennem, de ha kívánja, el fogom mondani, csak egy kicsit összeszedem magam, próbálom. Végül nagy nehezen rájövök, hogy nem muszáj kinyitnom a számat ahhoz, hogy beszéljek vele. ~Remekül, sosem fogom megunni ezt az érzést.~ A következő feltevésére némileg elkomorodom, mert értem én, mit akar mondani, de elég nehéz jelen pillanatban tökéletesen tisztán gondolkodnom. ~Attól függ… ha felébredne, és emlékezne a balesetre is, gondolom nem ártana neki egy memóriatörlés, de talán most elég hamar elájult, és ha nem kel fel, akkor megpróbálnám hazavinni. Már ha ki tudom deríteni, hol lakik, ha nem, akkor kihívnám a mentőket, hogy egy kislány leesett a mászókáról. Azt hiszem, az én szempontomból az utóbbi a legjárhatóbb út, nyilván nem mindig lennék járásképes egy ilyen eset után.~ Talán valamelyik megoldás használható lehetne, őszintén fogalmam sincs, hogy szokta az ilyeneket intézni, vagy akár bárki más a vérvonalunkból. ~Rendben.~ Eszemben sincs ellentmondani neki, bár ha meg akarnám tenni, akkor is bizonyosan meg lennének arra az eszközei, hogy nyomatékosítsa az akaratát, és elérje, hogy tegyem, amit mond. Csupán bólintok, mikor elmegy, csöndesen várakozok, aztán ha sikeresen elrendeztük a kislány dolgát is, ennyi idő alatt a mentők is simán kiérnek, akkor már szállok is be az autóba, persze némi segítség nem árthat, aztán mehetünk. Ugyan van kulcsom hozzá, de sosem jártam még a házában, egyébként sem mennék hívatlanul, hiába adott erre lehetőséget, én nem az a fajta vagyok.
Bízom benne. Már abban a pillanatban bíztam, amikor e buszmegállóban elköszöntünk és meginvitáltam egy második találkozóra. Aztán csak továbberősödött a bizalom, amikor elfogadta az ajándékomat, a lehetőséget, amelyet kínáltam neki. Amikor nem ódzkodott maga mögött hagyni a régi énjének egy jelentős darabkáját. Ha nem bíznék benne, most sem adtam volna át neki a lehetőséget. Ha nem tudtam volna, hogy képes lesz véghezvinni, akkor én magam mentettem volna meg a kislány életét. Neki sikerült. Melegség tölt el. Mérhetetlen melegség. Nincs is nagyobb öröm, mint látni a Kölykünket, aki remekül teljesít. A tudat, hogy nem volt hiábavaló a döntés, az ajándékozás, egészen mámorító hatású. A most történtek után ez az érzés csak még mélyebbé vált, még erősebbé. Büszke vagyok. Szavait hallva elmosolyodom. Önmagamat látom Annabelle-ben, ő méltó rá, hogy Mártír legyen, benne megvan az Önzetlenség. Maradjon is így. Idővel nehézzé válik a dolog, nekem is volt olyan korszakom, amikor képes voltam elsétálni egy sebesült mellett, mert úgy ítéltem meg, hogy nem méltó arra, hogy a saját életem, a saját épségem elé helyezzem az övét. Nehéz így élni. Ez egy olyan dolog, ami egyáltalán nem tanítható. Ha valakiben nincsen meg az Önzetlenség, soha nem lesz az, hiába gyakorol. Annabelle-nél erről szó sincsen. Tudom, hogy nehéz ilyenkor gondolkodni és nem vágyik másra a meggyötört test, mint pihenésre, de a szükség nagy úr, egy Mártír szolgálata ezzel még nem ér véget. Ott vannak az utómunkálatok, amikor az esetleges fennmaradó problémákat is el kell hárítani. Ha nincs mellettünk segítség, ez mind ránk hárul. Ködös fejjel is képesnek kell lennünk arra, hogy tisztán gondolkodjunk és most sem kell csalódnom benne. Bólintok, amikor elhangzanak a válaszok, mind helytálló. Jelen esetben mondhatni szerencsénk van, hiszen ha jól láttam, a kislány szinte egyből elájult, ahogyan földet ért. Nincs más teendő, mint hívni a mentőket és visszavinni a játszótér közelébe. Türelmet kérek Annabelle-től, tárcsázom a mentőket, majd könnyedén és gyengéden veszem a karjaim közé a kislány testét, hogy az egyik padhoz sétálva vele oda fektessem le. Pár perc sem telik bele, a szirénázó autó megáll a játszótér mellett, én pedig átadom nekik a kislányt. Innentől minden rendben lesz. Felsegítem Annabelle-t, hogy pillanatokkal később már az autóval roboghassunk a házam felé.
A kiszállásban és a befelé menésben is segítek neki, odabent leültetem, vagy fektetem a kanapéra, amelyik neki kényelmesebb. Kilaun nincsen itthon, így a bemutatás ezúttal elmarad, talán jobb is, ha nem ilyen állapotban találkozik először a Kölykömmel. Meséltem már neki róla, nem is keveset és megígértem, hogy majd bemutatom neki, hiszen szívesen megismerné. Nem hagyom sokáig magára, hamarosan az elsősegély dobozzal térek vissza. Nem is olyan átlagos, hiszen a kelleténél jóval több holmi van benne. Ezzel telepszem le mellé. - Te szeretnéd, vagy én csináljam? Inkább megkérdezem, én szeretem magamnak csinálni az ilyesmi dolgokat, nem tudom, ő hogy áll a dologhoz, akármelyik megoldást választja, nem fogok ellenkezni. Ha ő maga csinálná, akkor átadom a dobozt, ha elfogadja a segítségemet, akkor én magam állok neki. Szakavatott mozdulatokkal, határozottan, mégis gyengéden állok neki a procedúrának, külső sérülések nincsenek, így csak a karja szorul ellátásra, sínbe teszem arra a pár órára, amíg helyre nem jön. - Kérsz esetleg egy teát? - teszem fel a kérdést, amint lecsuktam a doboz fedelét, hogy ha igennel válaszol, máris roboghassak ki a konyhába. Szeretném, ha élvezné kicsit a törődésemet. Megrakott tálcával térek hát vissza a nappaliba, hogy a kanapé előtti asztalra tegyem le. A földre ülök vele szemben, ajkaimon kedves, halovány mosoly. - Nagyon ügyes voltál, Annabelle - hiába sablonosak a szavaim, ki kell mondanom őket, szeretném, ha tudná, mennyire komolyan gondolom. Semmi fennakadás nem volt a sérülések átvétele közben és utána is helyén volt az esze - Büszke vagyok rád.